Ken Follett

AZ

ÖRÖKKÉVALÓSÁG

KÜSZÖBÉN

Évszázad-trilógia

3.

GABO

A fordítás Ken Follett: Edge of Eternity (Book tree of the Century Trilogy, Dutton 2014) alapján készült

Fordította: Sóvágó Katalin

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A magyar kiadást tervezte és tördelve: Gyergyák Bence

Copyright © Ken Follett, 2014

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2014

Copyright © GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-969-1

A sorozat többi kötete:

Ken Follett: A titánok bukása (Évszázad-trilógia I.)

Ken Follett: A megfagyott világ (Évszázad-trilógia II.)

Kiadja GABO Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Minden szabadságharcosnak,

de legelsősorban Barbarának

Amerikaiak

Dewar család

Cameron Dewar

Ursula „Beep” Dewar, a húga

Woody Dewar, az apja

Bella Dewar, az anyja

Peshkov–Jakes család

George Jakes

Jacky Jakes, az anyja

Greg Peshkov, az apja

Lev Peshkov, a nagyapja

Marga, a nagyanyja

Marquand család

Verena Marquand

Percy Marquand, az apja

Babe Lee, az anyja

CIA

Florence Geary

Tony Savino

Tim Tedder, félállású

Keith Dorset

Mások

Maria Summers

Joseph Hugo, FBI

Larry Mawhinney, Pentagon

Nelly Fordham, Greg Peshkov régi szerelme

Dennis Wilson, Bobby Kennedy titkára

Skip Dickerson, Lyndon B. Johnson titkára

Leopold „Lee” Montgomery, riporter

Herb Gould, a This Day tévériportere

Suzy Cannon, bulvár-újságírónő

Frank Lindeman, tévécsatorna-tulajdonos

Valós történelmi szereplők

John F. Kennedy, az USA 35. elnöke

Jackie, a felesége

Bobby Kennedy, az öccse

Dave Powers, Kennedy elnök titkára

Pierre Salinger, Kennedy elnök sajtótitkára

Ifj. dr. Martin Luther King tiszteletes, a Southern Christian Leadership Conference elnöke

Lyndon B. Johnson, az USA 36. elnöke

Richard Nixon, az USA 37. elnöke

Jimmy Carter, az USA 39. elnöke

Ronald Reagan, az USA 40. elnöke

George H. W. Bush, az USA 41. elnöke

J. Edgar Hoover, az FBI igazgatója

Angolok

Leckwith–Williams család

Dave Williams

Evie Williams, a nővére

Daisy Williams, az anyja

Lloyd Williams képviselő, az apja

Eth Leckwith, Dave nagyanyja

Murray család

Jasper Murray

Anna Murray, a nővére

Eva Murray, az anyja

A Guardsmen és Plum Nellie banda tagjai

Lenny, Dave Williams unokatestvére

Lew, dobos

Buzz, basszusgitáros

Geoffrey, szólógitáros

Mások

Earl Fitzherbert, más néven Fitz

Sam Cakebread, Jasper Murray barátja

Byron Chesterfield (valódi nevén Brian Chesnowitz), zenei ügynök

Hank Remington (valódi nevén Harry Riley), popsztár

Eric Chapman, lemezkiadó-igazgató

Németek

Franck család

Rebecca Hoffmann

Carla Franck, Rebecca örökbefogadó anyja

Werner Franck, Rebecca örökbefogadó apja

Walli Franck, Carla fia

Lili Franck, Werner és Carla lánya

Maud von Ulrich (született Fitzherbert), Carla anyja

Hans Hoffmann, Rebecca férje

Mások

Bernd Held, tanár

Karolin Koontz, folkénekes

Odo Vossler, lelkész

Valós történelmi szereplők

Walter Ulbricht, a Német Szocialista Egységpárt főtitkára

Erich Honecker, Ulbricht utóda

Egon Krenz, Honecker utóda

Lengyelek

Stanisław „Staz” Pawlak, katonatiszt

Lidka, Cam Dewar barátnője

Danuta Gorski, a Szolidaritás aktivistája

Valós történelmi szereplők

Anna Walentynowicz, darukezelő

Lech Wałesa, a Szolidaritás szakszervezet vezetője

Jaruzelski tábornok, miniszterelnök

Oroszok

Peskov–Dvorkin család

Tánya Dvorkina, újságíró

Gyimka Dvorkin, titkár a Kremlben, Tánya ikertestvére

Nyina, Gyimka barátnője

Ánya Dvorkina, az anyjuk

Grigorij Peskov, a nagyapjuk

Katyerina Peskova, a nagyanyjuk

Vlagyimir, a nagybátyjuk, akit mindenki csak Vologyának hív

Zoja, Vologya felesége

Mások

Danyiil Antonov, a TASZSZ hírszerkesztője

Pjotr Opotkin, a TASZSZ felelős szerkesztője

Vaszilij Jenkov, másként gondolkodó

Natalja Szmotrova, külügyminisztériumi tisztviselő

Nyik Szmotrov, Natalja férje

Jevgenyij Filipov, Rogyion Malinovszkij hadügyminiszter szárnysegédje

Vera Pletner, Gyimka titkárnője

Valentyin Lebegyev, Gyimka barátja

Mihail Pusnoj marsall

Valós történelmi szereplők

Nyikita Szergejevics Hruscsov, a Szovjetunió Kommunista Pártjának főtitkára

Andrej Gromiko, Hruscsov külügyminisztere

Rogyion Malinovszkij, Hruscsov hadügyminisztere

Alekszej Koszigin, a Minisztertanács elnöke

Leonyid Brezsnyev, Hruscsov utóda

Jurij Andropov, Brezsnyev utóda

Konsztantyin Csernyenko, Andropov utóda

Mihail Gorbacsov, Csernyenko utóda

Más nemzetek

Paz Oliva, kubai tábornok

Bíró Frigyes, magyar politikus

Enok Andersen, dán könyvelő

ELSŐ RÉSZ
A FAL

1961

1. fejezet

A titkosrendőrség 1961 egyik esős hétfőjén rendelte be Rebecca Hoffmannt.

A nap normálisan kezdődött. A férje a barna Trabant 500-ason bevitte a munkahelyére. Berlin központjának hangulatos öreg utcái még mindig foghíjasak voltak a bombázásoktól, kivéve ott, ahol új betonépületek meredeztek mint a rosszul illeszkedő protézis. Hans vezetés közben is a munkájával foglalkozott.

– A bíróságok kiszolgálják a bírákat, az ügyvédeket, a rendőrséget, a kormányt. Mindenkit, kivéve a bűncselekmények áldozatait – mondta. – Az ember a kapitalista országokban számít az ilyesmire, de a kommunizmusban a bíróságoknak a népet kellene szolgálniuk. Úgy tűnik, a kollégáim nincsenek tisztában ezzel.

Hans az Igazságügyi Minisztériumban dolgozott.

– Majdnem egy éve vagyunk házasok, majdnem két éve ismerlek, de egyetlen kollégáddal sem találkoztam még – felelte Rebecca.

– Untatnának – vágta rá a férfi. – Csupa jogász.

– Vannak köztük nők?

– Nincsenek. Legalábbis az én osztályomon. – Hans adminisztrációval foglalkozott: bírákat nevezett ki, beütemezte a pereket, bíróságokat igazgatott.

– Akkor is szeretnék találkozni velük.

Hans erős ember volt, megtanulta az önuralmat. Rebecca, ahogy ránézett, látta a szemében az ismerős villanást; a férjét bosszantja az ő makacskodása, de megálljt parancsol magának.

– Majd összehozok valamit – mondta. – Esetleg valamelyik este elmegyünk egy bárba.

Hans volt az első férfi Rebecca életében, aki felért az apjával. Magabiztos és parancsoló volt, de mindig hallgatott a feleségére. Jó állása volt – Kelet-Németországban keveseknek van saját autója –, és bár a kormánytisztviselők általában keményvonalas kommunisták, ő meglepő módon osztotta Rebecca politikai szkepticizmusát. Továbbá magas, jóképű és elegáns volt, mint az apja. Pontosan az a férfi, akire várt.

Egyetlenegyszer kételkedett benne, amikor még csak együtt jártak, akkor is rövid ideig. Volt egy kisebb karamboljuk. Teljes mértékben a másik sofőr hibája, aki megállás nélkül kivágott egy mellékutcából. Mindennap megtörténik az ilyesmi, Hans mégis őrjöngött dühében. Noha a két autóban csak minimális kár keletkezett, kihívta a rendőröket, megmutatta igazságügyi minisztériumi igazolványát, és követelte, hogy a másik vezetőt tartóztassák le és zárják börtönbe közveszélyes vezetés miatt.

Utána bocsánatot kért Rebeccától, amiért elveszítette az önuralmát. A lány annyira megrémült a férfi bosszúvágyától, hogy a szakítást fontolgatta. De Hans elmagyarázta, hogy valójában nem ilyen a természete, csupán nagy nyomás nehezedik rá a munkahelyén, és ő hitt neki. Be is igazolódott a hite, mert Hans soha többé nem tett ilyet.

Mivel már egy éve jártak és hat hónapja minden hétvégén lefeküdtek egymással, Rebecca elcsodálkozott, hogy a férfi miért nem kéri meg a kezét. Nem voltak gyerekek: ő huszonnyolc éves volt, a férfi harminchárom. Ezért ő kérte meg Hans kezét, aki meglepődött, de azért igent mondott.

Az iskola elé kanyarodtak. Modern, jól felszerelt épület volt: a kommunisták komolyan veszik az oktatást. A kapu előtt öt-hat idősebb fiú álldogált és cigarettázott egy fa alatt. Rebecca szájon csókolta Hansot, nem érdekelte, hogy a fiúk megbámulják. Azután kiszállt.

A fiúk udvariasan köszöntek, de miközben keresztülcaplatott az udvar pocsolyáin, érezte, hogy vágyódó kamasztekintetek tapadnak az alakjára.

Rebecca politikuscsaládból származott. Nagyapja Hitler hatalomra jutásáig a Reichstag, a parlament szociáldemokrata frakciójának tagja volt. Az anyja ugyancsak szociáldemokrata városi tanácsos volt abban a rövid demokráciában, ami kijutott Kelet-Berlinnek a háború után. Kelet-Németország azonban most kommunista zsarnokság alatt nyögött, és Rebecca értelmetlennek találta a politizálást, így hát a tanításban élte ki idealizmusát, azt remélve, hogy a következő nemzedék talán rugalmasabb, együtt érzőbb, okosabb lesz.

A tanáriban megnézte a beosztást a faliújságon. Ma a legtöbb órát dupla létszámmal tartja, két osztályt zsúfolnak be egy terembe. Fő szakja az orosz volt, de angolt is kellett tanítania. Nem beszélt angolul, bár valamennyit fölszedett angol nagyanyjától, a hetvenévesen is virgonc Maudtól.

Ez volt a második alkalom, amikor felkérték, hogy tartson angolórát, ezért a szövegen kezdett el gondolkodni. Első alkalommal egy olyan röplapot használt, amelyet az amerikai katonáknak adtak arról, hogyan tárgyaljanak a németekkel: a diákok mulatságosnak találták, sokat tanultak belőle. Ma talán egy dal szövegét írja fel a táblára, a Twistét, amit ismernek a diákok, mert egész nap ez bőg az amerikai hadsereg rádiójából, és lefordíttatja velük németre. Nem egy hagyományos óra, de ennyi telik tőle.

Az iskolában kétségbeejtően kevés volt a tanár, mert a tantestület fele kivándorolt Nyugat-Németországba, ahol havi háromszáz márkával többet kerestek és szabadon éltek. Kelet-Németország legtöbb iskolájában sem volt más a helyzet. És nem csak az oktatásban. Az orvosok megduplázhatták a jövedelmüket Nyugaton. Carla, Rebecca anyja, egy kelet-berlini kórház főnővére a haját tépte az orvos- és nővérhiány miatt. Ugyanez jellemezte az ipart, de még a fegyveres erőket is. Országos válság volt.

Javában körmölte egy noteszba a Twist szövegét, és éppen a „hugiról” szóló soron törte a fejét, amikor bejött a tanáriba az igazgatóhelyettes. A családját leszámítva valószínűleg Bernd Held volt Rebecca legjobb barátja. A vékony, sötét hajú, negyvenéves férfi homlokát fakó vonallal keresztezte egy forradás, a repesz nyoma, amely a háború utolsó napjaiban találta el a seelow-i dombokon. Fizikát tanított, de osztozott Rebecca érdeklődésében az orosz irodalom iránt, és hetente kétszer együtt ették meg délben a szendvicsüket.

– Figyelmet kérek! – mondta Bernd. – Rossz hírem van. Anselm itt hagyott minket.

Meglepett mormolás hallatszott. Anselm Weber az igazgató volt, elkötelezett kommunista, mert minden vezetőnek annak kellett lennie. Hát úgy látszik, az elveit legyőzte a nyugatnémet virágzás és a szabadság.

Bernd folytatta:

– Én veszem át a helyét, amíg ki nem nevezik az utódját. – Rebecca és az iskola összes tanára tudta, hogy ha a képességek számítanának, Berndnek kellene igazgatónak lennie, ám ő eleve kiesett, mert nem volt tagja a Német Szocialista Egységpártnak, a NSZEP-nek, ahogy Kelet-Németországban hívták a kommunista pártot.

Ugyanezen okból Rebecca sem lehetett igazgató. Anselm könyörgött, hogy lépjen be a pártba, ám ez szóba se jöhetett. Annyi lett volna, mint beköltözni egy bolondokházába, és úgy tenni, mintha az ápoltak épelméjűek lennének.

Miközben Bernd a vészintézkedéseket ismertette, Rebecca azon tűnődött, mikor kapnak új igazgatót. Egy év múlva? Meddig tart ez a válság? Senki sem tudta. Óra előtt benézett a rekeszébe, de üres volt. Még nem érkezett meg a posta. Talán a postás is Nyugat-Németországba távozott.

A levél, amely a feje tetejére állította az életét, még úton volt.

Leadta az első órát, megvitatta a tizenhét-tizennyolc éves diákok népes csoportjával a Bronzlovas című orosz elbeszélő költeményt. Amióta tanított, minden évben leadta ezt az órát, és mindig elvezette a tanulókat a dogmatikus szovjet értelmezésig, amely szerint a magán- és a közérdek konfliktusát Puskin a közösség javára oldja föl.

Ebédidőben bevitte a szendvicsét az igazgatói irodába, és leült Bernddel szemben a nagy íróasztalhoz. A polcot nézte, ahol olcsó cserép mellszobrok sorjáztak: Marx, Lenin és a keletnémet kommunista vezető, Walter Ulbricht. Bernd követte a pillantását, és elmosolyodott.

– Ravasz róka ez az Anselm – mondta. – Éveken át játszotta, hogy hisz az eszmében, most pedig – huss, lelépett.

– Te nem szeretnél elmenni? – kérdezte Rebecca. – Elváltál, nincs gyereked, semmi nem köt ide.

A férfi körülnézett, mintha azon töprengene, nem hallgatják-e ki őket, azután vállat vont.

– Gondoltam rá – ki nem? – felelte. – Hát te? Apád egyébként is Nyugat-Berlinben dolgozik, nem?

– De igen. Tévégyártó üzeme van. De anyám mindenképpen itt akar maradni Keleten. Azt mondja, nem menekülni kell a problémáktól, hanem meg kell oldani őket.

– Találkoztam vele. Igazi tigris.

– Az. A ház, amelyben lakunk, nemzedékek óta a családjáé.

– És a férjed?

– Odáig van a munkájáért.

– Akkor hát nem kell aggódnom, hogy itt hagysz minket. Ez jó.

– Bernd… – kezdte Rebecca, azután elbizonytalanodott.

– Ki vele.

– Föltehetek egy magánjellegű kérdést?

– Természetesen.

– Azért hagytad el a feleségedet, mert viszonya volt valakivel?

Bernd megmerevedett, de azért válaszolt:

– Így van.

– Hogyan jöttél rá?

A férfi megrándult, mintha váratlan fájdalom nyilallt volna bele.

– Haragszol, amiért megkérdeztem? – aggódott Rebecca. – Túlságosan személyes ügy?

– Neked elmondom – felelte a férfi. – Kérdőre vontam, és elismerte.

– De miért kezdtél gyanakodni?

– Sok apróság miatt…

Rebecca félbeszakította.

– Szól a telefon, fölveszed, néhány másodperces csönd következett, azután a hívó leteszi.

Bernd bólintott.

Az asszony folytatta:

– A feleséged apró darabokra tép egy levelet, és lehúzza a vécén. Hétvégén rendkívüli értekezletre kell mennie. Este két órát tölt azzal, hogy leírjon valamit, amit nem hajlandó megmutatni neked.

– Ajjaj – mondta Bernd szomorúan. – Te Hansról beszélsz.

– Ugye szeretője van? – tette le az asszony a szendvicsét. Elment az étvágya. – Mondd meg őszintén, mit gondolsz erről.

– Nagyon sajnálom.

Bernd egyszer, négy hónappal korábban, a téli szünet előtt megcsókolta. Elbúcsúztak, kellemes karácsonyt kívántak egymásnak, és akkor a férfi könnyedén megfogta a karját, lehajtotta a fejét, és megcsókolta Rebecca ajkát. Az asszony megkérte, hogy még egyszer ne csináljon ilyet, de hozzátette, hogy továbbra is a barátjának tekinti; amikor januárban visszatértek az iskolába, úgy tettek, mintha semmi se történt volna. Sőt néhány héttel később a férfi közölte vele, hogy egy vele egykorú özvegyasszonnyal randevúzik.

Rebecca nem akart reménytelen vágyakat szítani, de a családján kívül, akiket nem akart nyugtalanítani, legalábbis még nem, Bernd volt az egyetlen, akivel beszélhetett.

– Olyan biztosra vettem, hogy Hans szeret – mondta, és könnyek szöktek a szemébe. – Én pedig szeretem őt.

– Talán ő is szeret. Csak egyes férfiak képtelenek ellenállni a kísértésnek.

Rebecca nem tudta, hogy Hans kielégítőnek találja-e a nemi életüket. Férje sosem panaszkodott, de hetente csak átlag egyszer szeretkeztek, amit ő elég ritkának vélt újházasok között.

– Én csak egy olyan családot szeretnék magamnak, mint az anyámé, amelyben mindenki szereti, támogatja és védi a másikat – mondta. – Azt hittem, mindezt megkaphatom Hanstól.

– Talán még megkaphatod – válaszolta Bernd. – Egy viszony nem szükségszerűen jelenti egy házasság végét.

– Az első évben?

– Elismerem, ez elég rossz.

– Mit tehetnék?

– Beszélned kell vele. Bevallhatja vagy tagadhatja, de tudni fogja, hogy tudod.

– És azután?

– Mit akarsz? Elválni tőle?

Az asszony megrázta a fejét.

– Sose hagynám el. A házasság ígéret. Azt pedig nem csak akkor kell megtartanod, ha megfelel neked. Akkor is, ha ellenedre van. Ezt jelenti.

– Én éppen az ellenkezőjét tettem. Bizonyára helyteleníted.

– Nem ítéllek meg sem téged, sem mást. Csupán magamról beszélek. Szeretem a férjem, és azt akarom, hogy hű legyen hozzám.

Bernd mosolya tele volt csodálattal és sajnálattal.

– Remélem, teljesül a kívánságod.

– Jó barátom vagy.

Megszólalt a csengő, elkezdődött az első délutáni óra. Rebecca fölállt, visszacsomagolta a szendvicset a papírjába. Nem mintha meg akarta volna enni most vagy később, de a legtöbb háborúviselt emberhez hasonlóan borzadt a gondolattól, hogy ételt dobjon ki. Könnyes szemét megtörölgette a zsebkendőjével.

– Köszönöm, hogy meghallgattál – mondta.

– Nem sok vigaszt nyújtottam.

– Dehogynem.

Azzal kiment.

Miközben az osztályba igyekezett, hogy megtartsa az angolórát, rájött, hogy nem fejtette meg a Twist szövegét, ám elég régen volt tanár ahhoz, hogy rögtönözzön.

– Ki hallotta már a Twist című számot? – kérdezte jó hangosan, amikor belépett az ajtón.

Mindenki hallotta.

Odament a táblához, fogott egy darab krétát.

– Mondjátok a szöveget!

Azonnal kiabálni kezdték.

Felírta a táblára: Come on Baby, let’s do the Twist. Azután megkérdezte:

– Hogy mondjuk ezt németül?

Egy időre megfeledkezett a gondjairól.

A levelet a délutáni szünetben találta meg a fachjában. Bevitte a tanáriba, és készített magának egy csésze instant kávét, mielőtt felbontotta. Amikor elolvasta, elejtette a kávét.

Az egyetlen papírlap fejlécére ezt írták: „Nemzetbiztonsági Minisztérium”. Ez volt a titkosrendőrség hivatalos neve: nem hivatalosan Stasinak hívták. A levélben egy bizonyos Scholz őrmester utasította, hogy jelentkezzen kihallgatásra az ő minisztériumi irodájában.

Feltörölte a kiömlött kávét, bocsánatot kért kollégáitól, úgy tett, mintha semmi nem történt volna, bement a női mosdóba, és bezárkózott az egyik fülkébe. Gondolkoznia kell, mielőtt bárkivel is közölné, mi történt.

Kelet-Németországban mindenki ismerte ezeket a leveleket, és mindenki attól félt, hogy kap egy ilyet. Ez azt jelentette, hogy valami rosszat tett – talán valami jelentéktelen dolgot, de az a figyelők tudomására jutott. Abból, amit mások mondtak, Rebecca tudta, hogy céltalan az ártatlanságát hangoztatni. A rendőrség alapállása az volt, hogy bizonyára bűnös valamiben, különben miért akarnák kihallgatni? Ha esetleg arra hivatkozik, hogy talán tévednek, kétségbe vonja a hozzáértésüket, ami ugyancsak bűn.

Ismét megnézte az idézést, és látta, hogy aznap délután ötre rendelték be.

Mit csináljon? A családja természetesen rendkívül gyanús. Az apja, Werner kapitalista, noha a gyárához nem nyúlhat hozzá a keletnémet kormány, mivel Nyugat-Berlinben van. Az anyja, Carla közismert szociáldemokrata. A nagyanyja, Maud egy angol gróf húga.

A hatóságok azonban már pár éve békén hagyták őket, Rebecca úgy gondolta, hogy talán az Igazságügyi Minisztérium egyik tisztviselőjével kötött házassága mosta társadalmilag megbízhatóvá a családot. Nyilvánvalóan tévedett.

Elkövetett talán valamilyen bűnt? Megvolt neki George Orwell kommunistaellenes szatirikus regénye, a betiltott Állatfarm. Öccse, a tizenöt éves Walli gitározott és amerikai protest songokat énekelt, olyanokat, mint a This Land is Your Land. Rebecca néha átment Nyugat-Berlinbe, absztrakt festők kiállításait nézegetni. A kommunisták a művészet terén olyan konzervatívok voltak, mint a viktoriánus matrónák.

Kezet mosott, közben a tükörbe pillantott. Nem látszott rémültnek. Egyenes orr, erős áll, mélybarna szem. Göndör, sötét haj, szigorúan hátrafésülve. Magas, szoborszerű termet. Egyesek tartottak tőle. Képes volt egyetlen szóval elnémítani egy osztályteremre való lármás kölyköt.

Mégis félt. Azért félt, mert tudta, hogy a Stasi azt tesz, amit akar. Semmi sem fékezte őket: már az is bűnnek számított, ha valaki panaszkodott rájuk. Az egész arra emlékeztette Rebeccát, ahogy a Vörös Hadsereg viselkedett a háború végén. A szovjet katonák nyugodtan kirabolhatták, megerőszakolhatták, meggyilkolhatták a németeket, és ők leírhatatlanul barbár orgiára használták ezt a szabadságot.

Utolsó óráján az orosz passzív igeragozást magyarázta volna, de csúnyán leszerepelt. Könnyen lehet, hogy ez volt a legrosszabb órája azóta, hogy megkapta a tanári diplomáját. A diákok tévedhetetlenül megérezték, hogy valami nincs rendjén, meghatóan igyekeztek támogatni, még segítőkész javaslatokat is tettek, amikor hirtelenjében nem találta a megfelelő szót. Elnézésüknek köszönhetően átvészelte az órát.

Tanítás után Bernd az Oktatásügyi Minisztérium tisztviselőivel bezárkózott az igazgatói irodába, feltehetőleg arról volt szó, hogyan működtethetik az iskolát fél tantestülettel. Rebecca nem akart bemenni a Stasi főhadiszállására anélkül, hogy ne szóljon valakinek, már csak azért is, hátha bent akarják tartani, így írt a férfinak egy üzenetet az idézésről.

Azután buszra szállt, és végigzötyögött Lichtenberg előváros vizes utcáin a Normannenstraßéig.

Csúnya új irodaház volt a Stasi főhadiszállása. Még nem fejezték be, a parkolóban bulldózerek álltak, az egyik oldalt felállványozták. Gyászosan festett az esőben, bár napfényben sem lehetett sokkal vidámabb.

Amikor belépett a kapun, arra gondolt, hogy kijöhet-e még.

Átment a hatalmas előcsarnokon, odaadta a levelet a recepciósnak, azután egy lifthez kísérték. Félelme együtt emelkedett a lifttel. A folyosót, amelyre kilépett, rémálomba illő mustársárgára festették. Bevezették egy apró, kopár szobába, amelyben volt egy műanyag lapú asztal és két kényelmetlen, csővázas szék. A szoba festékszagtól bűzlött. A kísérője távozott.

Öt percen át kuporgott egyedül, reszketve. Most bezzeg kár, hogy nem szokott rá a dohányzásra, talán megnyugtatná. Igyekezett nem elsírni magát.

Belépett Scholz őrmester. Valamivel fiatalabb volt Rebeccánál, huszonöt körül járt. Vékony dossziét hozott magával. Leült, megköszörülte a torkát, kinyitotta a dossziét és elkomorodott. Rebecca arra gondolt, hogy igyekszik fontosnak látszani. Lehet, hogy ez az első kihallgatása?

– Maga a Friedrich Engels Műszaki Középiskolában tanít – szólalt meg.

– Igen.

– Hol lakik?

Rebecca felelt neki, de csodálkozott. A titkosrendőrség nem tudja, hol lakik? Akkor talán ezért küldték a levelet az iskolába és nem a lakására.

Megmondta a szülei és a nagyszülei nevét.

– Hazudik! – mondta diadalmasan Scholz. – Azt állítja, hogy az anyja harminckilenc éves, maga pedig huszonkilenc. Hogyan szülhetett az anyja tízéves korában?

– Örökbe fogadtak – felelte Rebecca, aki megkönnyebbült, hogy ilyen ártatlan magyarázatot adhat. – A vér szerinti szüleim meghaltak a háború végén, amikor a házunkat találat érte. – Tizenhárom éves volt. Záporoztak a romos városra a Vörös Hadsereg gránátjai, ő pedig egyedül maradt, halálra rémült és összezavarodott. Egy csoport katona kiszúrta az anyányi kamaszlányt, hogy megerőszakolják. Carla mentette meg, aki saját magát ajánlotta föl helyette. Mindazonáltal az ijesztő tapasztalat miatt Rebecca félt és vonakodott a szextől. Ha Hans elégedetlen, az egyértelműen a felesége hibája.

Megborzongott, igyekezett elhessenteni az emlékeket.

– Carla Franck mentett meg a… – még éppen időben hallgatott el. A kommunisták tagadták, hogy a Vörös Hadsereg tagjai erőszakoskodtak volna, pedig minden nő, aki 1945-ben Kelet-Németországban élt, tudhatta a borzalmas igazságot. – Carla mentett meg – mondta, nem részletezve a dolgot. – Később ő és Werner törvényesen örökbe fogadtak.

Scholz leírt valamit. Nem sok minden lehet abban az aktában, gondolta Rebecca. Valami azonban mégis van benne. Ha ilyen keveset tudnak a családjáról, vajon mivel vonta magára az érdeklődésüket?

– Maga angoltanár – szólalt meg a férfi.

– Nem vagyok az. Oroszt tanítok.

– Ismét hazudik.

– Nem hazudok, ahogy korábban sem hazudtam – felelte élesen. Őt is meglepte, hogy ilyen kihívóan beszél a titkosrendőrrel. Már nem félt annyira, mint korábban. Ami talán esztelenség. Lehet, hogy ez az ember fiatal és tapasztalatlan, mindazonáltal hatalmában áll, hogy tönkretegye őt. – Orosz nyelvből és irodalomból diplomáztam – folytatta, és igyekezett barátságosan mosolyogni. – Az iskolában oroszt tanítok. Miután a tanáraink fele Nyugatra távozott, rögtönöznünk kell. Így a múlt héten tartottam két angolórát.

– Ugye, hogy nem tévedtem! Az óráin amerikai propagandával mérgezi a fiatalok lelkét.

– Ó, a fenébe! – nyögte Rebecca. – Az amerikai katonák tájékoztatójára gondol?

– Itt az áll: „Ne felejtsék el, hogy Kelet-Németországban nincs szólásszabadság” – olvasta Scholz egy papírról. – Ez nem amerikai propaganda?

– Elmagyaráztam a diákoknak, hogy az amerikaiaknak Marx előtti naiv fogalmaik vannak a szabadságról – felelte Rebecca. – Gondolom, az informátora ezt elfelejtette közölni. – Ki lehet a besúgó? Egy diák tehette, vagy talán egy szülő, akinek meséltek az óráról. A Stasinak több besúgója volt, mint a náciknak.

– Azt is írják: „Amikor Kelet-Berlinben vannak, ne kérjenek útbaigazítást a rendőröktől. Ellentétben az amerikai rendőrökkel, ők nem azért vannak, hogy segítsenek.” Ehhez mit szól?

– Talán nem igaz? – felelte Rebecca. – Amikor kamasz volt, kérdezte-e valaha is egy Vopótól, merre van a földalatti? – A Vopo a keletnémet rendőrség, a Volkspolizei rövidítése volt.

– Nem talált jobb szöveget a gyerekek oktatásához?

– Miért nem jön el az iskolánkba angolórát tartani?

– Nem beszélek angolul.

– Én sem! – kiáltotta Rebecca. Azonnal meg is bánta, hogy fölemelte a hangját. De Scholz nem volt dühös. Inkább mintha egy kicsit meghunyászkodott volna. Határozottan tapasztalatlan volt. Rebecca ennek ellenére sem lehetett elővigyázatlan.

– Én sem – ismételte csöndesebben. – Így menet közben készülök fel, és olyan angol nyelvű anyagot használok, ami adódik. – Ideje némi alázatosságot színlelni, gondolta. – Nyilvánvalóan hibát követtem el, nagyon sajnálom, őrmester elvtárs.

– Maga értelmes nőnek tűnik – mondta Scholz.

Az asszony összehúzott szemmel nézett rá. Ez csapda?

– Köszönöm a bókot – válaszolta semlegesen.

– Szükségünk van értelmes emberekre, különösen nőkre.

Rebecca zavarba jött.

– Mi célból?

– Hogy nyitva tartsák a szemüket, figyeljék, mi történik, és tudassák velünk, ha valami baj van.

Rebecca megdöbbent.

– Arra kér, hogy legyek a Stasi besúgója? – kérdezte hitetlenül egy pillanat múlva.

– Ez fontos, közösségi feladat – felelte az őrmester. – Különösen életbevágó az iskolákban, ahol a fiatalok gondolkodását alakítják.

– Értem. – És azt is érti, hogy ez a fiatal titkosrendőr melléfogott. A munkahelyén ellenőrizte őt, semmit nem tud hírhedt családjáról. Ha Scholz megnézte volna a családi hátterét, sosem kéri erre.

Sejtette, mi történhetett. A Hoffmann elég elterjedt családnév, a Rebecca sem valami különleges. Egy zöldfülű kezdő könnyen elkövetheti azt a hibát, hogy a rossz Rebecca Hoffmann után nyomoz.

Scholz folytatta:

– De azoknak az embereknek, akik ilyen munkát végeznek, tökéletesen őszintének és megbízhatónak kell lenniük.

Ez annyira abszurd volt, hogy Rebecca majdnem elnevette magát.

– Őszinte és megbízható? – ismételte meg. – Azért, hogy a barátai után kémkedjen?

– Teljes mértékben. – Scholz láthatólag nem érzékelte az iróniát. – És vannak ennek előnyei is. – Halkabban folytatta. – Közénk tartozhat.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Nem kell most döntenie. Menjen haza, és gondolkodjon. De ne beszélje meg senkivel. Ennek nyilvánvalóan titokban kell maradnia.

– Nyilvánvalóan. – Kezdett megkönnyebbülni. Scholz hamarosan rájön, hogy Rebecca alkalmatlan erre a célra, és visszavonja a javaslatát. De addig sem játszhatja tovább, hogy a kapitalizmus és az imperializmus ügynökének tekinti Rebeccát. Talán megúszhatja.

Scholz felállt, Rebecca szintén. Lehetséges, hogy ilyen jól végződjék a látogatása a Stasi központjában? Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

A férfi udvariasan kitárta előtte az ajtót, azután végigkísérte a sárga folyosón. Öt-hat ügynök állt a liftek közelében, és elmerülten beszélgettek. Egyikük döbbenetesen ismerősnek tűnt: magas, széles vállú, kissé hajlott vállú férfi, világosszürke flanelöltönyben, amelyet Rebecca jól ismert. Értetlenül bámult rá, miközben a lift felé ment.

A férje, Hans volt az.

Mit keres itt? Első rémült gondolata az volt, hogy őt is beidézték. Ám azonnal rájött a csoport állásából, hogy Hansszal nem úgy bánnak, mintha gyanúsított lenne.

Akkor hogyan? A szíve dübörgött a félelemtől, de mitől félt?

Talán a minisztériumi munkája hozza ide néha. Ám ekkor meghallotta, amint az egyik ügynök azt mondja:

– De hadnagy elvtárs, tisztelettel… – A mondat folytatását nem értette. Hadnagy? A polgári alkalmazottaknak nincs katonai rangjuk – csak ha a rendőrségnél dolgoznak…

Hans ekkor látta meg Rebeccát.

Az asszony figyelte a férje arcán átsuhanó érzelmeket: a férfiakban könnyű olvasni. Először értetlenül ráncolta a homlokát, mint aki egy megszokott tárgyat lát szokatlan környezetben, mondjuk egy tarlórépát egy könyvtárban. Azután a szeme tágra nyílt a megdöbbenéstől, mint aki most fogadta el, hogy valóban azt látja, amit lát, és a szája kissé kinyílt. De a következő arckifejezése rázta meg a legjobban Rebeccát, amikor elsötétedett a szégyentől, és félreérthetetlen bűntudattal kapta el a tekintetét.

Rebecca egy pillanatig hallgatott, igyekezett megemészteni a dolgot. Még akkor sem egészen értette, amikor megszólalt:

– Jó napot, hadnagy elvtárs.

Scholz meglepetten és rémülten nézett rá.

– Maga ismeri a hadnagy elvtársat?

– Meglehetősen – felelte Rebecca, és feltámadó szörnyű gyanúja ellenére igyekezett megőrizni az önuralmát. – Kezdek arra gondolni, hogy már egy ideje figyelhet. De hát ez képtelenség, ugye, az?

– Csakugyan? – kérdezte Scholz bután.

Rebecca szúrósan nézett Hansra, hogy mit szól az ő feltételezéséhez, azt remélve, hogy elneveti magát, és azonnal előjön az igazi, ártatlan magyarázattal. Férje szája kinyílt, mintha meg akarna szólalni, de az asszony láthatta, hogy nem az igazat akarja mondani; inkább úgy festett, mint aki kétségbeesetten próbál kieszelni valamilyen mesét, de semmi sem jut az eszébe, ami összeegyeztethető lenne a tényekkel.

Scholz majdnem elsírta magát.

– Én ezt nem tudtam!

Rebecca, még mindig Hansot figyelve mondta:

– Hans felesége vagyok.

Férje arca ismét változott, a bűntudatot felváltotta a veszett harag. Végül megszólalt, de nem Rebeccához beszélt.

– Fogja már be a pofáját, Scholz! – mondta.

Rebecca ekkor már mindent értett. A világ szétesett körülötte.

Scholz túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy törődjön Hans figyelmeztetésével.

– Maga az a Frau Hoffmann? – kérdezte.

Hans olyan villámgyorsan mozdult, ahogy csak a dühtől lehet. Vaskos ökle meglendült, belevágott Scholz arcába. A fiatalember megtántorodott, szájából kiserkedt a vér.

– Maga istenverte barom! – mondta Hans. – Most tett tönkre kétévnyi kemény, titkos munkát!

– A furcsa telefonok, a váratlan értekezletek, az összetépett följegyzések… – motyogta Rebecca. Hansnak nincs szeretője.

Ennél rosszabb a helyzet.

Kábult volt, de tudta, hogy ebben a pillanatban kell kideríteni az igazságot, amikor a többiek még nem tértek magukhoz, még mielőtt elkezdenének hazudozni és mellébeszélni. Nagy erőfeszítéssel összpontosított.

– Hans, azért vettél el, hogy kémkedj utánam? – kérdezte hidegen.

A férfi csak nézte, de nem válaszolt.

Scholz megfordult és tántorogva elindult a folyosón.

– Menjetek utána – parancsolta Hans. Megérkezett a lift, és Rebecca éppen akkor lépett be az ajtón, amikor Hans folytatta: – Tartóztassátok le ezt a hülyét, és dobjátok egy cellába. – Megfordult, hogy mondjon valamit Rebeccának, de a liftajtó már becsukódott, és az asszony megnyomta a földszinti gombot.

Alig látott a könnyeitől, miközben átment az előcsarnokon. Senki nem szólította meg: itt kétségtelenül mindennapos látvány, hogy sírnak az emberek. Keresztülvágott az esőáztatta parkolón a buszmegállóhoz.

A házassága komédia volt. Alig bírta felfogni. Együtt hált Hansszal, szerette, hozzáment feleségül, az pedig egész idő alatt becsapta. A hűtlenkedést lehet alkalmi megbicsaklásnak tekinteni, de Hans elejétől fogva hazudott neki. Bizonyára azért kezdett el járni vele, hogy kémkedhessen utána.

Kétség nem fér hozzá, hogy esze ágában sem volt feleségül venni őt. Eredetileg csak udvarolni akart, hogy ezzel az ürüggyel jusson be a házukba. A színjáték azonban túl jól működött. Bizonyára meghökkent, amikor a lány azt javasolta, házasodjanak össze. Talán kénytelen volt dönteni: nemet mond, és felhagy a figyeléssel, vagy igent, és folytatja. A főnökei akár rá is parancsolhattak, hogy igent mondjon. Miként hagyhatta Rebecca, hogy ennyire becsapják?

Megérkezett a busz, felugrott rá. Lesütött szemmel ment oda az egyik hátsó üléshez, és a tenyerébe temette az arcát.

Arra az időre gondolt, amikor együtt jártak. Amikor szóba hozta azokat a témákat, amelyek zátonyra futtatták korábbi kapcsolatait – feminizmusát, kommunistaellenességét, ragaszkodását Carlához –, Hans mindig megfelelően reagált. Rebecca azt hitte, hogy szinte már csodálatos egyformasággal gondolkodnak. Sosem jutott eszébe, hogy a férfi csak színészkedik.

A busz régi romok és új betonépületek között vánszorgott a városközpont, a Mitte felé. Rebecca próbált a jövőre gondolni, de nem bírt. Egyedül a múlt járt a fejében. Eszébe jutott az esküvőjük, a mézeshetek, a házasságuk egy éve, és most már látta, hogy ez csak komédia volt, amelyet Hans parancsra adott elő. Két évet lopott el az életéből. Ettől annyira dühbe gurult, hogy abbahagyta a sírást.

Eszébe jutott az este, amelyen ő javasolta, hogy házasodjanak össze. A friedrichshaini Népparkban sétáltak, megálltak a régi Tündérmese szökőkút előtt, és a faragott kőteknősöket bámulták. Rebecca tengerészkék ruhát viselt, mert ez volt a kedvenc színe, Hans új tweedzakót: mindig sikerült jó ruhákat szereznie, noha Kelet-Németországban nem létezett a divat. Átkarolta a lányt, amitől Rebecca biztonságban érezte magát, azt hitte, védik és szeretik. Egy férfit akart egy életre, és Hans volt ez a férfi.

– Házasodjunk össze, Hans – mondta mosolyogva.

A férfi megcsókolta, és azt felelte:

– Remek ötlet!

Mekkora bolond voltam!, gondolta dühösen. Hatökör!

Ez mindenesetre megmagyarázott egy dolgot. Hans még nem akart gyereket. Azt mondta, szeretné, ha előbb előléptetnék, és saját otthonuk lenne. Ezt a házasság előtt nem említette, Rebecca meg is lepődött, hiszen ő huszonkilenc éves volt, a férfi pedig harmincnégy. Most már tudta a valódi okot.

Mire leszállt a buszról, már tombolt. Sietett a szélben és az esőben a régi, magas ház felé, amelyben laktak. A hallból belátott a nappaliba, ahol az anyja elmerülten diskurált Heinrich von Kessellel, aki hozzá hasonlóan szociáldemokrata városi tanácsos volt a háború után. Rebecca szó nélkül elsietett mellettük. Tizenkét éves húga, Lili a konyhaasztalnál a házi feladatot írta. A szalonból zongoraszó hallatszott: öccse, Walli bluest játszott. Rebecca fölment az emeleti két szobába, ahol Hansszal laktak.

Az első, amit meglátott, Hans makettje volt. Házasságuk egy éve alatt ezen dolgozott. Gyufaszálakból felépítette a Brandenburgi kapu méretarányos másolatát. Minden ismerőse neki gyűjtötte az égett gyufaszálakat. A modell már majdnem befejezve állt a szoba közepén, a kis asztalon. Már kész volt a központi boltív meg a szárnyak; Hans most tért át a quadrigára, a kapu tetején álló, négylovas harci szekérre. Ez volt a munka legnehezebb része.

Hogy unatkozhatott, gondolta keserűen Rebecca. Semmi kétség, az egész építmény arra volt jó, hogy valamivel elverje az időt az estéken, amelyeket egy olyan nővel kellett töltenie, akit nem szeret. A házasságuk olyan volt, mint ez a makett, a valódi dolog gyatra mása.

Odament az ablakhoz, kinézett az esőbe. Egy perc múlva egy barna Trabant 500-as állt meg a járdánál, és Hans szállt ki belőle.

Hogy merészelt idejönni?

Az esővel mit se törődve feltépte az ablakot, és lekiáltott:

– Tűnj el innen!

A férfi megállt a vizes járdán, és fölnézett.

Rebecca tekintete rávillant a férficipőre, amely mellette állt a padlón. Kézzel varrta egy öreg suszter, akit Hans kutatott fel. Megragadta az egyiket, és a férjéhez vágta. Jó dobás volt, mert bár Hans lebukott, mégis eltalálta a fejét.

– Te hülye liba! – ordította.

Bejött Walli és Lili. Megálltak az ajtóban, és úgy bámulták az ő nagy nővérüket, mintha Rebeccát váratlanul kicserélték volna. Valószínűleg így is történt.

– A Stasi parancsára vettél el! – üvöltött ki az ablakon Rebecca. – Ki a hülye? – A másik cipőt is kivágta az ablakon, ám ezúttal nem talált.

– Mit csinálsz? – kérdezte döbbenten Lili.

Walli elvigyorodott.

– Nem semmi, apám!

Odakint két járókelő megállt bámészkodni. Az egyik szomszéd is kijött, és a száját is eltátotta gyönyörűségében. Hans gyilkosan meredt rájuk. Büszke ember volt, borzasztó kínos lehetett neki, hogy nyilvánosan hülyét csinálnak belőle.

Rebecca körülnézett, hogy még mit vághatna hozzá. Tekintete megállapodott a Brandenburgi gyufaszál kapun.

Furnérlapon állt. Fölkapta. Nehéz volt, de elbírta.

– A mindenit! – mondta Walli.

Rebecca az ablakhoz cipelte a makettet.

– Ne merészeld! Az az enyém! – ordította Hans.

Rebecca az ablakpárkányra támasztotta a farostlemezt.

– Tönkretetted az életemet, te Stasi-strici! – üvöltötte vissza.

Még az esőben is hallatszott, ahogy az egyik bámészkodó, egy asszony lenézően, kotkodácsolva fölnevet. Hans elvörösödött a dühtől, és kereste a hang forrását, de nem találta. Számára az volt a legszörnyűbb kínzás, ha kinevetik.

– Teszed le azt a makettet, te ribanc! – bömbölte. – Egy évet dolgoztam rajta!

– Én ugyanannyit dolgoztam a házasságunkon – felelte Rebecca, és fölemelte a makettet.

– Megparancsolom, hogy tedd le! – harsogta Hans.

Rebecca kitolta a makettet az ablakon, és elengedte.

A kapu megfordult a levegőben, a furnérlap került felülre, a quadriga alulra. Nagyon hosszúnak tűnő ideig zuhant, Rebecca úgy érezte, mintha egy pillanatra megállt volna az idő. Azután olyan hanggal ért földet az előkertben, mintha papírt gyűrnének össze. A makett szétrobbant, gyufaszálakat lövöldözve, amelyek a pusztítás napkitörését rajzolták a vizes kövezetre. A furnérlemez alatt nem maradt semmi.

Hans egy hosszú percig bámulta. A szája tátva maradt a megdöbbenéstől.

Majd összeszedte magát, és Rebeccára szegezte az ujját.

– Jól figyelj rám – mondta olyan hidegen, hogy az asszony hirtelen félni kezdett. – Figyelmeztetlek, hogy ezt még megbánod. Te és a családod is. Amíg éltek, bánni fogjátok. Ezt vedd ígéretnek.

Beszállt a kocsijába, és elhajtott.

2. fejezet

George Jakesnek áfonyalekváros palacsintát és szalonnás zabkását készített reggelire az anyja.

– Ha ezt mind megeszem, nehézsúlyban kell birkóznom – mondta a fiú.

George nyolcvanöt kilót nyomott, és a harvardi birkózócsapat váltósúlyú bajnoka volt.

– Táplálkozz kiadósan, és hagyd abba a birkózást – mondta a mama. – Nem azért neveltelek, hogy izomagyú legyél.

A fiával szemben ült a konyhaasztalnál, és kukoricapelyhet öntött egy tálba.

George nem volt izomagyú, és ezt a mama is tudta. Most készült diplomázni a Harvard jogi karán. Letette a záróvizsgákat, és biztosra vette, hogy átment. Most itt volt az anyja szerény, elővárosi házában Washington mellett, a marylandi Prince George’s Countyban.

– Fitt akarok maradni – felelte. – Talán elmehetek egy középiskolás birkózócsapathoz edzőnek.

– Azért érdemes hajtani.

George szeretettel nézett az anyjára. Jacky Jakes valaha csinos volt: a fiú látta a tizenéves képeit, amikor még filmsztár akart lenni. Most is fiatalos volt: az a fajta keserűcsokoládé-színű bőre volt, ami nem ráncosodik. „Jó fekete nem gyűrődik”, mondogatták a néger asszonyok. De a széles száj, ami mindig mosolygott azokon a régi képeken, mostanra komor elszántsággal görbült le. Sosem lett belőle színésznő. Talán nem is lehetett volna: a kevés néger női szerepre rendszerint világos bőrű szépségeket szerződtettek. Akárhogy is, a pályafutása véget ért, még mielőtt elkezdődött volna, mert tizenhat évesen terhes lett George-dzsal. Ezt a megviselt arcot abban az első tíz évben szerezte be, amikor magának kellett eltartania a kisfiút a pincérnői fizetéséből. A Union Station mögött laktak egy apró házban, ahol belenevelte a fiába a kemény munka, a tanulás és a tisztesség nélkülözhetetlenségét.

– Szeretlek, mama, de azért elmegyek a Szabadságmenetre – mondta.

Jacky helytelenítően összeszorította a száját.

– Huszonöt éves vagy – felelte. – Azt csinálsz, amit akarsz.

– Nem így van. Életem minden fontos döntését megbeszéltem veled. Ez valószínűleg így is marad.

– De nem azt teszed, amit mondok.

– Nem mindig. Mégis te vagy a legokosabb ember, akivel valaha is találkoztam, beleértve a Harvardot is.

– Csak hízelegsz – felelte Jacky, de azért a fia látta rajta, hogy örül.

– Mama, a Legfelsőbb Bíróság döntése szerint alkotmányellenes a szegregáció a távolsági buszokon és a buszállomásokon, de ezek a déliek nem engedelmeskednek a törvénynek. Valamit tennünk kell!

– Miért gondolod, hogy ez az utazás segít?

– Washingtonban felszállunk, és leutazunk délre. Előre fogunk ülni, használjuk a fehérek várótermeit, elvárjuk, hogy kiszolgáljanak a fehérek büféiben. Amennyiben tiltakoznak, közöljük velük, hogy a törvény a mi oldalunkon áll, ők pedig bűnözők és rendbontók.

– Fiam, én tudom, hogy igazatok van. Nekem nem kell bizonygatnod. Felfogom ésszel az Alkotmányt. De mit gondolsz, mi fog történni?

– Úgy sejtem, előbb-utóbb letartóztatnak minket. Azután per lesz, mi pedig az egész világ előtt védjük meg ügyünket.

Az asszony a fejét csóválta.

– Remélem, megússzátok ennyivel.

– Ezt hogy érted?

– Neked kiváltságos gyerekkorod volt – felelte az anyja. – Legalábbis az után, hogy hatéves korodban visszajött az életünkbe a fehér apád. Nem tudod, hogy él a legtöbb színes ember.

– Most miért mondasz ilyeneket? – Ez fájt George-nak: fekete aktivistáktól is megkapta már ugyanezt a bántó vádat. – Amiért a gazdag fehér nagyapám fizette a tanulmányaimat, nem vagyok vak. Tudom, mik vannak.

– Akkor talán azt is tudod, hogy a letartóztatás a legkisebb rossz, ami érhet. Mi van, ha elvadulnak a dolgok?

George tisztában volt vele, hogy az anyjának igaza van. A szabadságmenetesek többet kockáztathatnak a fogdánál. De meg akarta nyugtatni Jackyt.

– Órákat vettem passzív ellenállásból – mondta. Tapasztalt polgárjogi aktivisták közül válogatták a Szabadságmenet résztvevőit, akiknek át kellett esniük egy helyzetgyakorlatokat is magában foglaló, különleges kiképzésen. – A fehér, aki a sutyerákot játszotta, leniggerezett, lökdösött, taszigált, a sarkamnál fogva húzott végig a padlón – én pedig hagytam, noha fél kézzel kihajíthattam volna az ablakon.

– Ki volt ez a fehér?

– Egy polgárjogi harcos.

– Akkor ez nem valóságos helyzet.

– Természetesen nem. Szerepet játszottunk.

– Akkor jó – mondta Jacky olyan hangon, amiből a fia tudhatta, hogy épp az ellenkezőjét gondolja.

– Minden rendben lesz, mama.

– Nem mondok semmit. Megeszed a palacsintát?

– Nézz rám – mondta George. – Moheröltöny, keskeny nyakkendő, rövid haj, a cipőm úgy ragyog, hogy borotválkozótükörnek használhatnám. – Egyébként is szeretett elegánsan öltözni, de a szabadságmenetesektől elvárták, hogy különösen tiszteletre méltónak mutatkozzanak.

– Szép vagy, leszámítva a karfiolfüledet. – George jobb füle elformátlanodott a birkózástól.

– Hát ki akarna bántani egy ilyen helyes, színes fiút?

– Azt nem lehet tudni – felelte váratlan dühvel Jacky. – A déli fehérek, azok… – Elszörnyedésére könnyek szöktek a szemébe. – Istenem, attól félek, hogy megölnek.

A fiú átnyúlt az asztalon, megfogta a kezét.

– Mama, ígérem, hogy vigyázok magamra.

Jacky a kötényével törölgette a szemét. George, hogy a kedvében járjon, evett egy kevés szalonnát, de nem volt valami nagy étvágya. Jobban aggódott, mint mutatta. Az anyja nem túlzott. Egyes polgárjogi aktivisták azért tiltakoztak a Szabadságmenet ellen, mert szerintük erőszakot provokál.

– Sokáig leszel azon a buszon – szólalt meg az anyja.

– Tizenhárom nap innen New Orleansig. Minden este megállunk, hogy gyűléseket és találkozókat tartsunk.

– Milyen olvasnivalót viszel magaddal?

– Mahátma Gandhi önéletírását. – George úgy érezte, többet kellene tudnia Gandhiról. Az ő filozófiája ihlette a polgárjogi mozgalom erőszakmentes taktikáját.

Az anyja egy könyvet vett le a hűtőszekrényről.

– Ezt talán valamivel szórakoztatóbbnak fogod találni. Bestseller.

Mindig megosztoztak a könyveken. Jacky apja az irodalom professzora volt egy néger főiskolán, és a lánya gyerekkorától falta a könyveket. George kisfiú korában együtt olvasták A Bobbsey ikreket meg A Hardy fiúkat,{1} pedig azokban minden főszereplő fehér. Most is rendszeresen csereberélték egymással azokat a könyveket, amelyek tetszettek nekik. A fiú ránézett a kezében tartott kötetre. Az átlátszó borító arra utalt, hogy a helyi könyvtárból kölcsönözték.

– Ne bántsátok a feketerigót – olvasta. – Ugye, ez most kapott Pulitzer-díjat?

– És Alabamában játszódik, ahova mész.

– Köszönöm.

Néhány perccel később búcsúpuszit adott az anyjának, kis bőröndjével a kezében elhagyta a házat, és felszállt a washingtoni buszra. A belvárosi Greyhound pályaudvaron szállt le. Polgárjogi aktivisták kis csapata gyűlt össze a kávézóban. Néhányukat ismerte a felkészülés idejéből. Feketék, fehérek, férfiak, nők, öregek és fiatalok egyaránt voltak köztük. A tucatnyi szabadságmenetesen kívül eljöttek szervezők is a Congress of Racial Equalitytől,{2} két újságíró a néger sajtótól és egy kevés támogató. A CORE úgy döntött, kettéosztja a csoportot, amelynek a másik fele az utca túloldalán lévő Trailways állomásról indult. Nem voltak plakátok és televíziós kamerák: az utazás megnyugtató visszafogottsággal kezdődött.

George üdvözölte Joseph Hugót, aki diáktársa volt a jogon, egy dülledt kék szemű, fehér srácot, akivel együtt szerveztek bojkottot a Woolworths büféjénél a massachusettsi Cambridge-ben. A Woolworths a legtöbb államban nem alkalmazott faji megkülönböztetést, de délen ugyanolyan szegregált volt, mint a buszközlekedés. Joe azonban közvetlenül az összecsapás előtt elpárolgott, minekutána George elkönyvelte jóakaratú, de gyáva embernek.

– Velünk jössz, Joe? – kérdezte, és igyekezett kiszűrni a hangjából a kétkedést.

Joe megrázta a fejét.

– Csak azért jöttem ki, hogy szerencsét kívánjak. – Fehér füstszűrős, mentolos cigarettát szívott, és idegesen ütögette a hamut egy apró ón hamutartóba.

– Kár. Ugye te déli vagy?

– Az alabamai Birminghamből.

– Jöttment agitátornak fognak nevezni minket. Hasznos lett volna, ha van velünk egy déli, aki bizonyítja, hogy tévednek.

– Nem tehetem, sok a dolgom.

George nem erőltette. Jómaga is éppen eléggé félt. Ha elkezdik megbeszélni a veszélyeket, még elijeszti magát az úttól. Végignézett a csoporton. Örült, mert meglátta köztük John Lewist, egy csöndes, de szuggesztív teológushallgatót, a legradikálisabb polgárjogi csoport, a Student Nonviolent Coordinating Committee{3} egyik alapítóját.

Vezetőjük figyelmet kért, és felolvasott az újságírók előtt egy rövid nyilatkozatot. Miközben beszélt, George észrevette, hogy egy negyven körüli, gyűrött lenvászon öltönyös, magas fehér férfi oson be a kávézóba. Jóképű volt a maga tagbaszakadt módján, az arca rezes, mint a nagyivóké. Olyan volt, mint valamelyik utas, senki sem figyelt fel rá. George mellé ült, átkarolta a vállát, és megszorította.

Greg Peshkov szenátor volt, George apja.

Kapcsolatuk nyílt titok volt, a washingtoni bennfentesek tudtak róla, egyébként nem verték nagydobra. Nem Greg volt az egyetlen politikus, akinek ilyesféle titka volt. Strom Thurmond szenátor a háztartási alkalmazottjuk egyik lányának az egyetemi tanulmányait fizette. A lány a pletyka szerint az övé volt, ami nem akadályozta Thurmondot abban, hogy habzó szájú szegregacionista legyen. Amikor a vadidegen Greg betoppant hatéves fia életébe, arra kérte George-ot, hogy szólítsa Greg bácsinak, és azóta sem találtak ennél jobb formát.

Greg önző és megbízhatatlan volt, de a maga módján szerette George-ot. Kamaszként George sokáig dühös volt az apjára, azután elfogadta olyannak, amilyen, úgy vélte, egy fél apa még mindig jobb a semminél.

– George – mondta most halkan –, aggódom.

– Te is meg a mama is.

– Mit mondott?

– Azt gondolja, hogy azok a déli fajgyűlölők mindenkit meg fognak ölni.

– Nem gondolom, hogy ilyesmi történne, de elveszítheted az állásodat.

– Mondott valami ilyesmit Mr. Renshaw?

– A fenébe, dehogy, ő még semmit nem tud erről. De elég hamar megtudja, ha letartóztatnak.

A buffalói származású Renshaw, Greg gyerekkori barátja az egyik vezetője volt a washingtoni tekintélyes Fawcett-Renshaw Ügyvédi Irodának. Tavaly nyáron Greg beajánlotta George-ot a szünidőben ügyvédbojtárnak, és mindketten abban reménykedtek, hogy az idénymunkát főmunkaidős állásajánlat követi diploma után. Merész sakkhúzás volt: George lehetne az első néger, aki nem takarítóként dolgozik a cégnél!

George árnyalatnyi ingerültséggel válaszolt:

– A szabadságmenetesek nem törvényszegők. Épphogy igyekszünk kikényszeríteni a törvény betartását. A faji elkülönítés hívei a törvényszegők. Azt várnám, hogy egy Renshaw-hoz hasonló jogász megértse ezt.

– Megérti. Ugyanakkor nem alkalmazhat olyasvalakit, akinek problémái vannak a rendőrséggel. Hidd el nekem, ugyanez volna a helyzet, ha fehér lennél.

– De hát a törvény oldalán állunk!

– Az élet nem tisztességes. Vége a diákéletnek, isten hozott a való világban.

– Mindenki vegye meg a jegyét, és ellenőrizze a csomagját! – szólalt meg a csoport vezetője.

George fölállt.

– Ugye nem tudlak lebeszélni? – kérdezte Greg.

Olyan letörtnek tűnt, hogy George a legszívesebben engedett volna, de nem tehette.

– Nem, ezt már elhatároztam – válaszolta.

– Akkor kérlek, legalább próbálj vigyázni magadra.

George meghatódott.

– Szerencsém, hogy vannak, akik aggódnak értem – mondta. – Ezzel tisztában vagyok.

Greg megszorította a karját, és csöndesen távozott.

George a többiekkel együtt beállt a sorba a pénztárnál, és megvette a jegyét New Orleansba. Odament a kék-szürke buszhoz, átadta a bőröndjét, hogy berakják a csomagtartóba. A busz oldalára jókora agarat és egy jelmondatot festettek: OLYAN KÉNYELMES BUSZRA SZÁLLNI… ÉS RÁNK BÍZNI A VEZETÉST! Beszállt.

Az egyik szervező a jármű elején lévő egyik üléshez irányította. Másoknak azt mondták, hogy fekete-fehér párokban üljenek le. A buszvezető nem törődött a szabadságmenetesekkel, a többi utas mérsékelt érdeklődéssel figyelte őket. George kinyitotta az anyjától kapott könyvet, és elolvasta az első sort.

Egy perccel később a szervező odaküldte mellé az egyik nőt. A fiú örömmel bólintott neki. Már korábban is találkoztak néhányszor, és kedvelte a lányt. Maria Summersnek hívták. Illedelmes, halványszürke, magas nyakú, bő szoknyás pamutruhát viselt. Mélysötét bőre volt, mint George anyjának, aranyos, lapos orra, és csókra álló szája. George tudta róla, hogy a Chicagói Jogi Egyetemen tanul, hozzá hasonlóan diploma előtt áll, így valószínűleg egykorúak. Úgy vélte, nem csupán okos, de elszánt is lehet: annak kell lennie, ha fölvették a Chicagói Jogi Egyetemre, noha két dolog is ellene szól: nő és fekete.

Amikor a buszvezető beindította a motort és a jármű elindult, becsukta a könyvet. Maria odanézett és megszólalt:

– Ne bántsátok a feketerigót. Tavaly nyáron jártam az alabamai Montgomeryben.

Montgomery volt Alabama fővárosa.

– Mit kerestél ott? – kérdezte George.

– Az apám ügyvéd, és az egyik ügyfele pert indított az állam ellen. A szünidőben apunak dolgoztam.

– Győztetek?

– Nem. De nem akarlak zavarni az olvasásban.

– Viccelsz? Bármikor olvashatok. De milyen gyakran fordul elő egy fickóval a buszon, hogy egy hozzád hasonlóan csinos lány ül mellette?

– Nahát! – felelte a lány. – Valaki figyelmeztetett, hogy nagy dumás vagy.

– Ha akarod, elárulom a titkomat.

– Jó. Mi az?

– Őszinte vagyok.

Maria elnevette magát.

– De kérlek, ne terjeszd – folytatta a fiú. – Ártana a hírnevemnek.

A busz keresztülvágott a Potomac folyón, és az 1. országúton elindult Virginia felé.

– Most már délen vagy, George – mondta Maria. – Félsz?

– Azt lefogadhatod.

– Én is.

Az országút sok kilométeren át egyenes vonalban szelte át a tavaszi zöld erdőt. Kisvárosokon haladtak keresztül, ahol az embereknek olyan kevés volt a dolguk, hogy megálltak és az elhaladó buszt bámulták. George nemigen nézett ki az ablakon. Megtudta, hogy Maria szigorú, templomjáró családban nevelkedett, a nagyapja prédikátor. George elárulta, ő leginkább azért jár templomba, hogy örömet szerezzen az anyjának, mire Maria bevallotta, hogy vele ugyanez a helyzet. Száz kilométeren át, egészen Fredericksburgig beszélgettek.

A szabadságmenetesek elcsöndesedtek, amikor a busz beért a történelmi jelentőségű kisvárosba, ahol még mindig a fehér felsőbbrendűség uralkodott. A Greyhound megállója két, vörös téglás, fehér ajtós templom között volt, de a kereszténység nem szükségszerűen jó jel a Délen. Ahogy a busz megállt, George észrevette a vécéket. Csodálkozva látta, hogy az ajtók fölött nincsen CSAK FEHÉREKNEK és CSAK SZÍNESEKNEK felirat.

Az utasok leszálltak és hunyorogtak a napfényben. Közelebbről megnézve George fölfedezte a világosabb foltokat a vécéajtók fölött, amiből arra következtetett, hogy a faji elkülönítés jelzőtábláit csak nemrég vehették le.

A szabadságmenetesek ettől függetlenül a terv szerint jártak el. Először egy fehér szervező ment be a hátulsó, koszos, nyilvánvalóan a feketéknek szánt mellékhelyiségbe. Bántatlanul jött ki, de hát ez volt a könnyebb rész. George önként jelentkezett, hogy ő lesz az a fekete, aki dacol a szabályokkal.

– Nahát akkor! – mondta Mariának, és bement a tiszta, frissen festett mellékhelyiségbe, amelyről kétségtelenül az imént távolíthatták el a CSAK FEHÉREKNEK feliratot.

Odabent egy fehér fiatalember éppen a kefehaját fésülgette. George-ra pillantott a tükörben, de nem szólt. George túlságosan félt ahhoz, hogy vizeljen, de nem mehetett ki csak úgy, ezért kezet mosott. A fiatalember távozott, bejött egy idősebb, aki egyenesen ment is az egyik fülkébe. George törülközővel megszárította a kezét. Azután, más dolga nem lévén, kiment.

A többiek már várták. Vállat vonva csak annyit mondott:

– Semmi sem történt. Senki sem akart feltartóztatni, senki sem szólt egy szót sem.

– Kértem egy kólát a pultnál, és azonnal meg is kaptam – mondta Maria. – Azt hiszem, itt valaki úgy döntött, hogy kerülik a bajt.

– Vajon így lesz egész New Orleansig? – tűnődött George. – Úgy tesznek, mintha semmi sem történne? Azután, amikor távozunk, folytatódik a faji elkülönítés? Ez kirántaná a lábunk alól a talajt!

– Ne aggódj – felelte Maria. – Találkoztam már azokkal, akik irányítják Alabamát. Hidd el, azok nem ilyen okosak.

3. fejezet

Walli Franck az emeleti szalonban zongorázott. Steinway hangversenyzongorájuk volt, Walli apja rendszeresen felhangoltatta, hogy Maud nagymama játszhasson. Walli a riffel próbálkozott Elvis Presley A Mess of Blues lemezéről. C-dúrban volt, ami megkönnyítette a lejátszást.

Nagyanyja a Berliner Zeitung gyászjelentéseit olvasta. Hetvenéves, karcsú, egyenes tartású asszony volt, sötétkék kasmírruhát viselt.

– Jól játszod az ilyesmit – mondta, föl sem nézve az újságból. – A hallásomat is örökölted, nem csak a zöld szememet. Walter nagyapád, nyugodjék békében, aki után a nevedet kaptad, sosem tudott ragtime-ot játszani. Próbáltam megtanítani, de reménytelen ügy volt.

– Te játszottál ragtime-ot? – csodálkozott Walli. – Sosem hallottam tőled mást, csak klasszikus zenét.

– Amikor anyád még csecsemő volt, a ragtime mentett meg minket az éhezéstől. Az első világháború után egy Nachtleben nevű klubban játszottam itt, Berlinben. Éjszakánként több milliárd márkát kerestem, amiből kenyérre is alig futotta; néha azonban külföldi valutában kaptam borravalót, és két dollárból egy hétig megéltünk.

– Húha! – Walli el sem tudta képzelni ezüsthajú nagyanyját, amint borravalóért zongorázik egy éjszakai lokálban.

Bejött a húga. Lili csaknem három évvel fiatalabb volt nála, és Walli mostanában nem tudta, hogyan kezelje. Amióta az eszét tudta, mindig csak baja volt Lilivel. Olyan volt, mint egy kisöcs, csak hülyébb. De mostanában megokosodott, és hogy még bonyolultabb legyen a dolog, néhány barátnőjének már melle is nőtt.

Elfordult a zongorától, fölvette a gitárját. Egy éve vásárolta egy nyugat-berlini zálogházban. Valószínűleg egy amerikai katona csapta be, aztán sosem váltotta ki. Martin volt a márkaneve, és noha nem került sokba, Walli úgy látta, nagyon jó hangszer. Úgy sejtette, sem a zálogos, sem a katona nem sejtette az értékét.

– Ezt hallgasd! – mondta Lilinek, és belekezdett egy bahamai, angol nyelvű dalba, amelynek All My Trials volt a címe. Egy nyugati adón hallotta: népszerű volt az amerikai folkbandákban. A mollfutamoktól bánatosan hangzott, és a fiúnak tetszett a panaszos kíséret, amelyet kitalált hozzá.

Amikor befejezte, Maud nagyi felnézett az újságból, és azt mondta angolul:

– Irtózatos a kiejtésed, drága Walli.

– Bocsánat.

Nagyanya átváltott németre.

– De igazán szépen énekelsz.

– Köszönöm. – Walli a húgához fordult. – Te mit szólsz a dalhoz?

– Kicsit gyászos – felelte a lány. – Talán jobban fog tetszeni, ha még néhányszor meghallgatom.

– Az baj – mondta a fiú. – Ma este akarom eljátszani a Minnesängerben. – Ez egy folkklub volt a nyugat-berlini Kurfürstendammon. A Minnesänger annyit jelent, hogy trubadúr.

A kijelentés mély benyomást tett Lilire.

– Te a Minnesängerben játszol?

– Különleges este lesz. Verseny. Bárki játszhat. A győztes lehetőséget kap rendszeres fellépésre.

– Nem is tudtam, hogy a klubok ilyet csinálnak.

– Rendszerint nem is. Ez egyszeri alkalom.

– Az ilyen helyeken nem kell idősebbnek lenni ahhoz, hogy beengedjenek? – kérdezte Maud nagyi.

– De igen, de már korábban is voltam ott.

– Walli idősebbnek látszik a koránál – jegyezte meg Lili.

– Hmm.

– Még sosem énekeltél mások előtt – mondta Lili. – Nem vagy ideges?

– Dehogynem.

– Valami vidámabbat kéne játszanod.

– Azt hiszem, igazad van.

– Mit szólnál a This Land is Your Landhez? Azt nagyon szeretem.

Walli játszott, Lili énekelte a dalt.

Közben bejött a nővérük, Rebecca. Walli imádta Rebeccát. A háború után, amikor a szüleik éjjel-nappal dolgoztak, hogy etetni tudják a családot, gyakran Rebecca őrizetére bízták Wallit és Lilit. Olyan volt, mint egy második anya, csak kevésbé szigorú.

Ráadásul milyen vagány! Walli tisztelettel nézte, hogyan hajítja ki a férje gyufaszál makettjét az ablakon. Walli sose szerette Hansot, titokban örült, hogy elmegy.

Az egész szomszédság arról pletykált, hogy Rebecca tudtán kívül hozzáment egy Stasi-tiszthez. Ez bizonyos hírnevet szerzett Wallinak az iskolában: korábban senki sem képzelte, hogy Franckékban lehetne valami érdekes. Főleg a lányokat bűvölte el a gondolat, hogy mindent, ami történt vagy elhangzott abban a házban, csaknem egy éve továbbították a rendőrségnek.

Noha Rebecca a testvére volt, Walli így is látta, hogy remek nő. Isteni az alakja és gyönyörű az arca, egyszerre gyengéd és erős. Most azonban úgy nézett, mintha az orra vére folyna. A fiú abbahagyta a játékot és megkérdezte:

– Mi a baj?

– Kirúgtak – felelte Rebecca.

Maud nagyi letette az újságot.

– Ez őrület! – kiáltotta Walli. – A fiúk az iskoládban azt mondják, hogy te vagy a legjobb tanár!

– Tudom.

– Miért tettek lapátra?

– Úgy gondolom, ez Hans bosszúja.

Wallinak eszébe jutott Hans viselkedése, amikor a makettje szétment, ezer apró gyufaszállal terítve be a vizes köveket. „Ezt még megbánod”, kiáltotta, miközben az esőben ázva felnézett rájuk. Walli hőzöngésnek vette, de aztán gondolkodott egy kicsit, és rájött, hogy egy titkosrendőrnek van elég hatalma valóra váltani a fenyegetését. „Te és a családod is”, ordította Hans, vagyis ez Wallira is vonatkozik. Megborzongott.

– Nincsenek szűkében a tanároknak? – kérdezte Maud nagyi.

– Bernd Held őrjöngött – felelte Rebecca. – De föntről jött a parancs.

– Most mit fogsz csinálni? – kérdezte Lili.

– Másik állást szerzek. Nem lehet olyan nehéz. Bernd nagyszerű ajánlást adott. Kelet-Németország összes iskolájában tanárhiány van, olyan sokan költöztek Nyugatra.

– Neked is ezt kéne tenned – mondta Lili.

– Mindnyájunknak Nyugatra kéne költöznünk – toldotta meg Walli.

– Tudod, hogy anya sose tenné – válaszolta Rebecca. – Azt mondja, megoldanunk kell a problémákat, nem elfutni előlük.

Bejött Walli apja, sötétkék, mellényes öltönyben. Régimódian, de elegánsan öltözött.

– Jó estét, drága Werner – szólt Maud nagyi. – Rebeccának egy italra volna szüksége. Kirúgták. – Nagyi sokszor felvetette, hogy valakinek egy italra volna szüksége. És olyankor ő is ivott.

– Tudok Rebecca ügyéről – felelte kurtán Werner. – Majd megbeszéljük.

Rosszkedvű volt: annak kellett lennie, ha egyszer ilyen barátságtalanul felelt anyósának, akit szeretett és csodált. Walli törte a fejét, mi történhetett, ami így felizgatta az öregjét.

Hamarosan megtudta.

– Gyere a dolgozószobámba, Walli – mondta apa. – Beszédem van veled. – Átment a kétszárnyú ajtón a kisebbik szalonba, amelyet otthoni irodának használt. Walli követte. Apa leült az íróasztalhoz. Walli tudta, hogy jobb, ha állva marad.

– Egy hónapja volt egy beszélgetésünk a dohányzásról – kezdte apa.

Walli azonnal bűnösnek érezte magát. Csak azért kezdett el dohányozni, hogy idősebbnek tűnjék, de egyre jobban megkedvelte, és mostanra rákapott.

– Azt ígérted, hogy abbahagyod – mondta az apja.

Walli szerint az apjának semmi köze sem volt hozzá, hogy ő dohányzik-e vagy sem.

– Abbahagytad?

– Igen – hazudta Walli.

– Nem tudod, hogy szaga van?

– De igen.

– Rögtön megéreztem rajtad, ahogy beléptem a nappaliba.

Walli hülyének érezte magát. Gyerekes hazugságon kapták rajta. Ettől nem lett nyájasabb az apjához.

– Ezért tudom, hogy nem hagytad abba.

– Akkor miért kérdezted? – Walli utálta, hogy olyan nyűgös a hangja.

– Reméltem, hogy igazat mondasz.

– Azt remélted, hogy hazugságon kapsz.

– Hidd ezt, ha akarod. Gondolom, most is van egy csomag cigaretta a zsebedben.

– Igen.

– Tedd ki az asztalra.

Walli kivette a dobozt a nadrágzsebéből, és dühösen az asztalra dobta. Az apja fölvette, és hanyagul belökte az egyik fiókba. Lucky Strike volt, nem a vacak keletnémet „f6”, ráadásul majdnem tele csomag.

– Egy hónapig minden este itthon maradsz – közölte vele az apja. – Legalább nem látogatod azokat a kocsmákat, ahol az emberek bendzsóznak és örökösen bagóznak.

Walli gyomorgörcsöt kapott a pániktól. Igyekezett nyugodtan és ésszerűen viselkedni.

– Nem bendzsóznak, gitároznak. És nem maradhatok itthon egy hónapig.

– Ne légy nevetséges. Azt teszed, amit mondok.

– Jól van – felelte kétségbeesetten Walli. – De ne ma este kezdjük.

– Most rögtön elkezded.

– De hát ma este a Minnesängerbe kell mennem.

– Pontosan az a fajta hely, amelytől távol akarlak tartani.

Ez nem igaz, hogy milyen az öreg.

– Holnap estétől kezdve egy hónapig itthon maradok, rendben?

– A kijárási tilalom nem a te programodhoz alkalmazkodik. Abban az esetben nem érné el a célját. Épp az a rendeltetése, hogy kellemetlen legyen.

Apát ilyen hangulatban nem lehetett jobb belátásra bírni, de Walli annyira megvadult a kétségbeeséstől, hogy mégis próbálkozott.

– Hát nem érted? Ma este verseny lesz a Minnesängerben! Egyszeri lehetőség!

– Nem fogom elhalasztani a büntetésedet, csak hogy bendzsózhassál!

– Gitározok, te vén ló! Gitározok! – Walli kirohant.

A másik szobában a három nő nyilvánvalóan mindent hallott. Döbbenten meredtek rá.

– Ó, Walli… – szólt Rebecca.

Walli fölkapta a gitárját, és kiment.

Amíg le nem ért a földszintre, nem volt semmilyen terve, csak a harag fortyogott benne; de amikor meglátta a bejáratot, rájött, mit kell tennie. Gitárral a kezében kivonult az ajtón, és olyan erősen becsapta, hogy a ház beleremegett.

Kivágódott egy emeleti ablak, és meghallotta az apja kiáltását:

– Gyere vissza, hallod? Ebben a percben gyere vissza, különben még nagyobb bajba kerülsz!

Walli továbbment.

Kezdetben dühöngött, de később föllelkesedett. Dacolt az apjával, sőt vén lónak nevezte! Peckes léptekkel indult Nyugat felé. Ám lelkesedése hamar kihűlt, amikor a következményeken kezdett gondolkodni. Az apja nem veszi félvállról az engedetlenséget. Parancsolt a gyerekeinek meg az alkalmazottainak, és elvárta, hogy azok engedelmeskedjenek. De ugyan mit tehet vele? Walli két-három éve túl nagy ahhoz, hogy elfenekelje. Ma megpróbálta otthon tartani, mintha a ház egy fogda lenne, de kudarcot vallott. Néha azzal fenyegette, hogy kiveszi az iskolából, és beállítja a munkapadhoz az üzemben, de Walli szerint ez nem volt több üres beszédnél: az apja nem örülne annak, ha egy duzzogó kamasz kóvályogna a drágalátos gyárában. Mindegy, azért volt egy olyan sejtelme, hogy az öreg majd kitalál valamit.

Az utca, amelyen ment, egy kereszteződésnél váltott át Kelet-Berlinből Nyugat-Berlinbe. A sarkon három cigarettázó Vopo ácsorgott. Joguk volt megállítani mindenkit, aki átlépte a láthatatlan határt. Nem beszélhettek persze mindenkivel, mert itt több ezren haladtak át naponta, beleértve a számtalan Grenzgängert, kelet-berlinit, akik Nyugaton dolgoztak, mert ott értékes nyugatnémet márkában kapták jóval magasabb bérüket. Walli apja is Grenzgänger volt, bár ő nem a munkabérért, hanem a profitért dolgozott. Maga Walli hetente legalább egyszer átment, rendszerint a barátaival, és beültek a nyugat-berlini mozikba szexi és erőszakos amerikai filmeket nézni, amelyek sokkal izgalmasabbak voltak a kommunista filmszínházak lelki fröccseinél.

A Vopók gyakorlatilag azokat állították meg, akik szemet szúrtak nekik. A gyerekes családokat szinte bizonyosan, mert hátha végleg el akarják hagyni a keleti zónát, különösen, ha csomag is van náluk. A másik műfaj, akiket előszeretettel zaklattak, a kamaszok voltak, különösen, ha nyugatias ruhát viseltek. Sok kelet-berlini fiú tartozott a lázadó galerikhez: a Texasi Bandába, a Farmer Galeribe, az Elvis Presley Baráti Körbe és hasonlókhoz. Gyűlölték a rendőröket, és azok is gyűlölték őket.

Walli egyszerű fekete nadrágot, fehér pólót és barna orkándzsekit viselt. A saját véleménye szerint dögös volt, kissé James Dean, de nem bandatag. A hangszer azonban fölkelthette a figyelmet, mert a gitár volt a tökéletes jelképe annak, amit a kommunisták „amerikai szennykultúrának” hívtak – rosszabb, mint egy Superman-képregény.

Keresztülvágott az utcán, vigyázva, hogy ne nézzen a Vopókra. A szeme sarkából mintha úgy látta volna, hogy az egyik megbámulja. De semmit sem mondott, így Walli simán átkelt a Szabad Világba.

A park déli részén villamosra szállt a Ku’damm felé. Nyugat-Berlinben szerinte az volt a legjobb, hogy minden lány harisnyát viselt.

A Minnesänger Klub a Ku’damm egyik mellékutcájában, egy pincében volt, ahol gyenge sört és frankfurti virslit árultak. Walli korán érkezett, de máris telt ház volt. Beszélt a klub fiatal tulajdonosával, Danni Hausmann-nal, aki felírta a versenyzők listájára. Vett egy sört, a korát senki sem kérdezte. Volt egy csomó, Wallihoz hasonló, gitáros srác, csaknem ugyanannyi lány és néhány idősebb ember is.

Egy órával később kezdődött a verseny. Mindenki két számot adott elő. Néhány versenyző reménytelenül kezdő volt, mindig ugyanazokat az egyszerű akkordokat pengették, ám Walli nyugtalanul állapította meg, hogy sok gitáros jóval gyakorlottabb nála. A legtöbben úgy játszottak, mint az amerikai előadók, akiknek a számait másolták. Három pofa, akik úgy öltöztek, mint a Kingston-trió, a Tom Dooleyt énekelték, egy hosszú, fekete hajú lány A felkelő nap házát, és gitáron kísérte magát, mint Joan Baez. Őt hangosan megtapsolták és meg is éljenezték.

Felállt egy idősebb, kordruhás pár, hogy Im Märzen der Bauer címmel és tangóharmonika-kísérettel énekeljen a földművelésről. Valóban népzene volt, csak nem az a fajta, amelyet ez a közönség elvárt. Gúnyosan megéljenezték őket, de akkor is lejárt lemez voltak.

Miközben Walli egyre türelmetlenebbül várt a sorára, odament hozzá egy csinos lány. Ez gyakran megtörtént vele. Ő furcsának tartotta az arcát, a széles járomcsontjaival, mandulavágású szemével, mintha félig japán lenne, de sok lány szerint klassz volt. Ez itt Karolinként mutatkozott be. Egy-két évvel idősebbnek látszott a fiúnál. Ovális arcát középen elválasztott, hosszú, sima, szőke haj keretezte. Walli először azt hitte róla, hogy ugyanolyan, mint a többi népzenész lány, de Karolin olyan szélesen mosolygott, hogy a fiú szíve kihagyott egy ütemet.

– Úgy akartam benevezni, hogy a bátyám kísér majd, de pácban hagyott. Megtennéd, hogy kísérsz? – kérdezte.

Walli első gondolata az volt, hogy visszautasítja. Neki szólószámai voltak, nem duettjei. Karolin azonban elbűvölő volt, és a fiú okot akart, hogy tovább beszélgethessenek.

– Próbálnunk kéne – mondta kétkedve.

– Kimehetünk. Milyen dalokra gondoltál?

– Először az All My Trials, azután a This Land is Your Land.

– Mit szólnál a Noch Einen Tanzhoz?

Nem tartozott Walli repertoárjához, de ismerte a dallamot, könnyű volt lejátszani.

– Sosem gondoltam rá, hogy komikus dallal induljak – mondta.

– A hallgatóknak tetszene. Énekelheted a férfi szólamát, aki azt mondja, hogy az asszony menjen haza a beteg férjhez, azután én éneklem, hogy „Csak még egy tánc”, az utolsó részt pedig együtt énekeljük.

– Próbáljuk meg.

Kimentek. Kora nyár lévén még mindig világos volt. Leültek a küszöbre, és végigvették a dalt. Egész jól énekeltek együtt, Walli pedig egy dallamot improvizált az utolsó szakaszhoz.

Karolinnak tiszta alt hangja volt, Walli úgy találta, hogy énekhez izgalmas lehet. Javasolta, hogy a második számuk legyen kontrasztképpen szomorú. A lány leszavazta az All My Trialst, mert túlságosan nyomasztónak tartotta, a Nobody’s Fault but Mine, a lassú spirituálé viszont tetszett neki. Miközben végigénekelték, Walli tarkóján felállt a szőr.

A klubba érkező amerikai katona rájuk mosolygott, és azt mondta angolul:

– Nahát, tisztára Bobbsey ikrek!

Karolin elnevette magát, és azt mondta Wallinak:

– Azt hiszem, hasonlítunk is: világos haj, zöld szem. Kik azok a Bobbsey ikrek?

Walli nem figyelte meg a lány szeme színét. Hízelgett neki, hogy Karolin viszont megjegyezte az övét.

– Sosem hallottam róluk – mondta.

– Mindegy, egész jó név egy duónak. Olyan, mint az Everly Brothers.

– Kell nekünk név?

– Ha győzünk, akkor igen.

– Jól van. Menjünk vissza. Mindjárt rajtunk a sor.

– Még valami – szólt a lány. – Amikor a Noch Einen Tanzot énekeljük, időnként egymásra kell néznünk, és össze kell mosolyognunk.

– Rendben.

– Majdnem úgy, mintha járnánk egymással, tudod. Jól veszi ki magát a színpadon.

– Persze. – Nem fog nehezére esni, hogy úgy mosolyogjon Karolinra, mintha a nője lenne.

Odabent egy szöszi lány pengette a gitárját, és a Freight Traint énekelte. Nem volt olyan szép, mint Karolin, de a maga módján feltűnően csinos. Őt egy virtuóz gitáros követte, aki pengető nélkül játszott egy bonyolult bluest. Ezután Danni Hausmann felkonferálta Wallit.

A fiú izgult a közönség előtt. A legtöbb gitáros elegáns bőrszíjat tett a hangszerére, de Walli sosem bajlódott azzal, hogy szerezzen egyet, így madzagon lógott a gitárja. Most hirtelen bánta, hogy nincsen szíja.

– Jó estét, mi vagyunk a Bobbsey Ikrek! – mondta Karolin.

Walli megpendített egy akkordot, énekelni kezdett, és váratlanul nem zavarta már a madzag. A dalnak keringőüteme volt, amit nyalkán lehetett pengetni. Karolin a repedtsarkút játszotta, Walli úgy válaszolgatott neki, mint egy nyársat nyelt, porosz hadnagy.

A közönség nevetett.

Ekkor valami történt Wallival. Legföljebb százan ha lehettek a klubban, a hang, amit kiadtak, alig volt több méltányló, közös kuncogásnál, de ettől sose tapasztalt érzése támadt, kicsit emlékeztetett az első slukk cigarettafüst lökésére.

Még többször is felnevettek, végül hangosan megtapsolták a számot.

Ez még jobban tetszett neki.

– Tetszünk! – súgta izgatottan Karolin.

Walli játszani kezdte a Nobody’s Fault but Mine-t, az acélhúrokat a körmével pendítette meg, hogy fokozza a panaszos szeptimek drámai hatását, és a tömeg elcsöndesedett. Karolin átváltozott kétségbeesett, bukott nővé. Walli a közönséget figyelte. Senki sem beszélt. Az egyik nő szeme könnyes lett. A fiú azon tűnődött, vajon átélte-e mindazt, amiről Karolin énekel.

A csöndes figyelem még jobb volt, mint a nevetés.

Végül éljeneztek és ráadást kértek.

Szabály szerint csak két számot adhattak elő, így Walli és Karolin lejöttek a színpadról, nem törődve az újrázást követelő kiáltásokkal, de Hausmann visszaküldte őket. Harmadik számot azonban nem gyakoroltak, így pánikba esve néztek egymásra. Azután Walli megkérdezte:

– Ismered a This Land is Your Landet? – és Karolin bólintott.

A közönség csatlakozott hozzájuk, mire Karolin hangosabban kezdett énekelni. Wallit meglepte, milyen erős a hangja. A fiú tercelt neki, a két összefonódó hang magasan szárnyalt a tömeg felett.

Felvillanyozva jöttek le a színpadról. Karolin szeme ragyogott.

– Igazán jók voltunk! – mondta. – Jobb vagy, mint a bátyám!

– Van egy cigarettád? – kérdezte Walli.

Még egy órán át figyelték cigarettázva a versenyt.

– Azt hiszem, mi voltunk a legjobbak – mondta Walli.

Karolin óvatosabb volt.

– Tetszett nekik a szőke lány is, aki a Freight Traint énekelte – mondta.

Végül kihirdették az eredményt.

A Bobbsey Ikrek másodikak lettek.

A Joan Baez-utánzat győzött.

Walli dühöngött.

– Alig tud játszani! – mondta.

Karolin filozofikusabb volt.

– Az emberek szeretik Joan Baezt.

A klub kezdett kiürülni, Walli és Karolin az ajtóhoz indult. Walli le volt hangolva. Már mentek volna ki, amikor megállította őket Danni Hausmann. Húszas évei elején járt, modern, lezser ruhát − fekete garbót és farmert − viselt.

– Tudtok jövő hétfőn fél órát játszani? – kérdezte.

Walli túlságosan meglepődött ahhoz, hogy válaszoljon, de Karolin nyomban rávágta:

– Hát persze!

– De hát a Joan Baez-imitátor győzött – kezdte Walli, ám rögtön azt gondolta: Mi a nyavalyáért vitatkozom?

– Úgy tűnik, bennetek megvan a képesség, hogy egy vagy két számnál tovább kössétek le a közönséget – mondta Danni. – Van elég dalotok egy műsorhoz?

Walli megint habozott, így ismét Karolin felelt.

– Hétfőre lesz – mondta.

Wallinak eszébe jutott, hogy az apja egy hónapra be akarja zárni esténként a házba, de úgy döntött, ezt nem említi.

– Köszönöm – mondta Danni. – Koránra, fél kilencre teszlek titeket. Fél nyolcra legyetek itt.

Lelkesen mentek ki a világos utcára. Wallinak fogalma sem volt, mit kezd az apjával, de optimistán feltételezte, hogy minden rendbe jön.

Kiderült, hogy Karolin is Kelet-Berlinben lakik. Buszra szálltak, és arról kezdtek beszélgetni, milyen számokat adjanak elő a következő héten. Mindketten rengeteg népdalt ismertek.

Leszálltak a buszról, elindultak a parkban. Karolin egyszer csak elkomorodott, és azt mondta:

– Egy pasi van mögöttünk.

Walli hátranézett. Sapkás, cigarettázó férfi jött utánuk, harminc-negyven méterrel lemaradva.

– Mi a gond vele?

– Nem volt ott a Minnesängerben?

A férfi kerülte Walli tekintetét, noha a fiú rámeresztette a szemét.

– Nem hinném – válaszolta. – Szereted az Everly Brotherst?

– Persze!

Menet közben Walli játszani kezdte az All I Have to Do is Dreamet, és halkan pengette a nyakában lógó gitárt. Karolin lelkesen csatlakozott. Együtt énekeltek, miközben keresztülvágtak a parkon. A fiú belekezdett Chuck Berrytől a Back in the USA-be.

Éppen a refrént harsogták: I’m so glad I’m living in the USA, amikor Karolin megtorpant, és azt mondta:

– Pszt! – Walli látta, hogy elérték a határt. Három Vopo bámulta őket rosszindulatúan az utcai lámpa alól.

Azonnal elhallgatott. Remélhetőleg még időben tette.

Az egyik rendőr, egy őrmester, elnézett Walli mellett. A fiú hátrapillantott, és meglátta a sapkást, aki biccentett. Az őrmester egyet lépett Walli és Karolin felé.

– Az iratokat – mondta. A sapkás egy adó-vevőbe beszélt.

Walli elkomorodott. Tehát Karolinnak igaza van: követték őket.

Felmerült benne a gondolat, hogy talán Hans áll mögötte.

Lehet ilyen kicsinyes és bosszúálló?

Igen, lehet.

Az őrmester Walli személyi igazolványába pillantott.

– Tizenöt éves vagy. Nem szabadna ilyen későn mászkálnod.

Walli összeszorította a száját. Semmi értelme, hogy vitatkozzék velük.

Az őrmester most Karolin igazolványát nézte.

– Tizenhét éves vagy! Mit akarsz itt ezzel a gyerekkel?

Erről Wallinak eszébe jutott a veszekedés az apjával, és dühösen azt mondta:

– Nem vagyok gyerek!

Az őrmester nem törődött vele.

– Inkább velem kéne járnod – mondta Karolinnak. – Én igazi férfi vagyok. – A másik két Vopo elismerően nevetett.

Karolin hallgatott, de az őrmester nem hagyta annyiban a dolgot.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte.

– Magának elment az esze – felelte halkan Karolin.

A férfi megsértődött.

– Nahát, ez durva volt – felelte.

Walli tapasztalt már ilyet bizonyos férfiaknál. Ha egy lány lekoptatta őket, megsértődtek, de minden más választ biztatásnak tekintettek. Mit tehet egy nő ilyenkor?

– Kérem, adja vissza az igazolványomat – mondta Karolin.

– Szűz vagy? – kérdezte az őrmester.

Karolin elvörösödött.

A másik két rendőr ismét vihogott.

– Be kellene vezetni a nők személyi igazolványába – mondta az őrmester –, hogy szüzek vagy sem.

– Hagyja abba! – szólalt meg Walli.

– Gyengéd vagyok a szüzekkel.

Walli majd szétrobbant.

– Ez az egyenruha nem jogosítja fel arra, hogy zaklassa a lányokat!

– Ó, tényleg? – Az őrmester nem adta vissza az igazolványaikat.

Megállt mellettük egy barna Trabant 500-as, kiszállt belőle Hans Hoffmann. Walli kezdett megijedni. Hogyan keveredhetett ekkora bajba? Nem csinált mást, csak énekelt egy parkban.

Hans odajött, és azt mondta:

– Mutasd csak azt a holmit, ami a nyakadban lóg.

Walli összeszedte a bátorságát.

– Miért?

– Mert gyanúm szerint arra használod, hogy kapitalista és imperialista propagandát csempéssz be vele a Német Demokratikus Köztársaságba. Add ide!

A gitár olyan drága volt Wallinak, hogy bármennyire félt is, nem akarta odaadni.

– Mi van, ha nem teszem meg? – kérdezte. – Letartóztatnak?

Az őrmester megdörgölte ökölbe szorított jobbját a bal tenyerével.

– Előbb-utóbb igen – felelte Hans.

Wallinak elfogyott a bátorsága. Kiakasztotta a nyakából a madzagot, odaadta Hansnak a gitárt.

Hans úgy tartotta a gitárt, mintha játszani akarna, megpendítette a húrokat és azt énekelte angolul:

– You ain’t nothing but a hound dog!{4} ∗ – A rendőrök hisztérikusan röhögtek.

Úgy látszott, még a rendőrök is hallgatják a poprádiót.

Hans a húrok alá nyomta a kezét, megpróbált belenyúlni a hanglyukba.

– Óvatosan! – figyelmeztette Walli.

Az E húr pengve elpattant.

– Ez egy kényes hangszer! – mondta kétségbeesetten a fiú.

Hansnak útban voltak a húrok.

– Van valakinek egy kése? – kérdezte.

Az őrmester a zubbonya alá nyúlt, és előhúzott egy széles pen-géjű kést, Walli biztos volt benne, hogy ez nem tartozik a kincstári felszereléshez.

Hans megpróbálta átvágni a húrokat, de azok erősebbek voltak, mint gondolta. Sikerült elfűrészelnie a B és a G húrt, ám a vastagabbakkal nem boldogult.

– Nincs benne semmi! – könyörgött a fiú. – A súlyából is megállapíthatja!

Hans mosolyogva nézett rá, azután keményen rácsapott a kés hegyével a rezonánsra a hangláb mellett.

A penge átütötte a fát, Walli feljajdult fájdalmában.

Hans elégedetten hallgatta, és tovább lyuggatta a gitárt. Miután a felület meggyengült, a húrok feszültsége kihúzta a hangszer testéből a hanglábat és a körülötte lévő fát. Hans lefeszítette a maradékot, és belenézett a gitárba. Üres volt, mint egy koporsó.

– Nincs propaganda – mondta. – Gratulálok, ártatlan vagy. – Odaadta Wallinak a gitár roncsait.

Az őrmester vigyorogva adta vissza az igazolványaikat.

Karolin megfogta Walli karját, és elvonszolta.

– Gyere – mondta halkan. – Menjünk innen.

Walli hagyta, hogy a lány vezesse. Alig látta, merre mennek. Egész úton sírt.

4. fejezet

George Jakes 1961. május 14-én, vasárnap szállt fel a Greyhound buszra a georgiai Atlantában. Anyák napja volt.

Félt.

Maria Summers ült mellette. Mindig egymás mellett ültek. Ez már szokás volt: mindenki úgy vette, hogy a George melletti üres ülés Mariáé.

A fiú beszédbe elegyedett vele, hogy palástolja az idegességét.

– Na, mit szólsz Martin Luther Kinghez?

King volt a Southern Christian Leadership Conference, az egyik fontosabb polgárjogi szervezet vezetője. Előző este találkoztak vele egy vacsorán egy olyan atlantai étteremben, amelyiknek fekete volt a tulajdonosa.

– Bámulatos ember – felelte Maria.

George ebben nem volt olyan biztos.

– Csodálatos dolgokat mondott a szabadságmenetesekről, de nincs itt velünk a buszon.

– Képzeld magadat a helyébe – felelte józanul Maria. – Ő egy másik polgárjogi csoport vezetője. Egy tábornok nem áll be gyalogosnak egy másik ezredbe.

George-nak ez eszébe sem jutott. Maria nagyon okos.

Félig-meddig beleszeretett. Kétségbeesetten keresett valamilyen alkalmat arra, hogy kettesben maradhassanak, de azok az emberek, akiknél a szabadságmenetesek megszálltak, szolid, tiszteletre méltó fekete polgárok voltak, sokan közülük buzgó keresztények, akik nem tűrtek volna smárolást a vendégszobáikban. Maria pedig, bármilyen vonzó volt, nem tett többet annál, mint hogy ült George mellett, beszélgetett vele, és jókat nevetett elmés megjegyzésein. Sohasem mutatta azokat az apró testi jeleket, amelyek arra utalnak, hogy egy nő a barátságnál többet kíván: nem érintette meg a fiú karját, nem fogta meg a kezét, ha leszálltak a buszról, nem simult hozzá a tömegben. Nem kacérkodott. Akár még szűz is lehetett huszonöt évesen.

– Hosszan beszélgettél Kinggel – jegyezte meg a fiú.

– Ha nem lenne prédikátor, azt mondanám, hogy nyomulni akart – felelte a lány.

George nem tudta, mit mondjon erre. Őt nem lepte volna meg, ha egy prédikátor megpróbálkozna egy olyan elbűvölő nőnél, mint Maria. Úgy vélte, hogy a lány nagyon naiv a férfiak terén.

– Kis ideig én is beszéltem vele.

– Mit mondott neked?

George habozott, mert tulajdonképpen King szavaitól ijedt meg. Úgy döntött, ennek ellenére elismétli őket Mariának: joga van tudni róluk.

– Azt mondja, nem fogunk átjutni Alabamán.

Maria elsápadt.

– Tényleg ezt mondta?

– Pontosan.

Most már mindketten féltek.

A Greyhound kikanyarodott a buszpályaudvarról.

Az első néhány napban George inkább attól tartott, hogy a Szabadságmenet túlságosan is békésre sikerül. A többi utas nem törődött azzal, hogy a feketék nem a megfelelő helyen ülnek, néha még csatlakoztak is a dalaikhoz. Akkor sem történt semmi, amikor a szabadságmenetesek nem voltak hajlandók figyelembe venni a CSAK FEHÉREKNEK, illetve a SZÍNESEKNEK feliratokat a megállókban. Néhány kisvárosban még át is festették a jelzéseket. George attól félt, hogy a faji elkülönítés hívei megtalálták a tökéletes stratégiát. Nem volt gond, sem hírverés, a színes vendégeket udvariasan kiszolgálták a fehér éttermekben. Minden este leszálltak a buszokról, gyűléseiket általában a helyi templomokban tartották meg, méghozzá háborítatlanul, azután megszálltak a szimpatizánsoknál. George azonban biztosan érezte, hogy minden városban, amelyet elhagytak, azonnal visszateszik a jelzéseket, és a faji elkülönítés visszatér; a Szabadságmenet időpocsékolásnak bizonyulhat.

Megdöbbentette a sors iróniája. Amióta az eszét tudta, sértették és dühítették az olykor rejtett, de gyakrabban nyílt üzenetek, hogy ő alacsonyabb rendű. Nem számított, hogy okosabb a fehér amerikaiak kilencvenkilenc százalékánál. Az sem, hogy szorgalmas, udvarias és elegáns, így is lenézték a legrusnyább fehérek is, akik túl buták vagy túl lusták voltak a csaposságnál vagy a benzinkutasságnál fárasztóbb munkákhoz. Nem mehetett be egy áruházba, nem ülhetett be egy étterembe, nem kereshetett munkát úgy, hogy ne kelljen azt találgatnia, most majd átnéznek-e rajta, felkérik-e a távozásra, vagy elutasítják a bőre színe miatt. Izzott benne a harag. Most viszont paradox módon amiatt bosszankodott, hogy nem történt semmi.

Közben a Fehér Ház vacillált. Az út harmadik napján Robert Kennedy igazságügyi miniszter beszédet mondott a Georgiai Egyetemen, amelyben megígérte, hogy támogatni fogják Délen a polgárjogokat. Három nappal később testvére, az elnök visszakozott, nem támogatott két polgárjogi törvényjavaslatot.

George azon tűnődött, hogy így győznek-e a faji elkülönítés hívei. Kitérnek az összecsapás elől, azután folytatnak mindent úgy, mint addig?

De nem ez történt. A béke csak négy napig tartott.

Az út ötödik napján egyik társukat fogdába csukták, mert ragaszkodott ahhoz a jogához, hogy kifényesíttesse a cipőjét.

Az erőszak a hatodik napon tört ki.

Az áldozat John Lewis, a teológushallgató volt. A dél-karolinai Rock Hillben huligánok támadták meg egy fehér mellékhelyiségben. Lewis hagyta, hogy üssék és rugdossák, nem védekezett. George szerencsére nem látta az esetet, mert nem volt biztos abban, hogy képes lenne-e Gandhi példájára a Lewiséhoz hasonló önmérsékletre.

A másnapi újságokban olvasott rövid jelentéseket az erőszakcselekményekről, ám csalódására ezeket háttérbe szorította Alan Shepard, az első amerikai űrhajós. Kit érdekel?, gondolta savanyúan George. Nem egészen egy hónapja a szovjet Jurij Gagarin úgyis megelőzte az űrben. Az oroszok lehagytak minket. Egy fehér amerikai körberepülheti a Földet, de egy fekete amerikai nem léphet be egy mellékhelyiségbe.

Azután Atlantában éljenző tömeg fogadta a szabadságmeneteseket, amikor leszálltak a buszról, és George hangulata ismét megjavult.

De az Georgia volt, most pedig Alabama felé tartottak.

– Miért mondta King, hogy nem jutunk át Alabamán? – kérdezte Maria.

– A pletyka szerint a Ku-Klux-Klan valamit tervez Birminghamben – felelte rosszkedvűen George. – Az FBI láthatólag mindent tud, de semmit nem tesz, hogy leállítsa őket.

– És a helyi rendőrség?

– A helyi rendőrség benne van az istenverte Klanban!

– Mi a helyzet azzal a kettővel? – Maria az üléspár felé biccentett egy sorral mögöttük, az átjáró másik oldalán.

George hátranézett a két drabális fehér emberre.

– Hogyhogy mi a helyzet?

– Nem érzed rajtuk a rendőrszagot?

A fiú már értette.

– Gondolod, hogy az FBI-tól vannak?

– A ruhájuk túlságosan olcsó az Irodához képest. Azt hiszem, inkább az alabamai közúti rendőrség tagjai, civilben.

George tisztelettel nézett rá.

– Hogy te milyen okos vagy!

– Mert mindig megettem a csuszpájzot, amit anyuka adott. Apám pedig Chicagóban, Amerika gengszterfővárosában ügyvédkedik.

– És mit gondolsz, ezek mit csinálnak itt?

– Nem tudom biztosan, de ugye nem hiszed, hogy a polgárjogainkat védik?

George kinézett az ablakon, és meglátta a táblát, amelyre azt írták: ISTEN HOZTA ALABAMÁBAN! Megnézte a karóráját. Délután egy volt. A nap fényesen ragyogott a kék égen. Igazán szép nap a halálra, gondolta.

Maria a politikában vagy a közszolgálatban akart dolgozni.

– A tüntetéseknek komoly hatása lehet, de végső soron a kormányok alakítják a világot – mondta. George ezen elgondolkodott, és nem tudta, egyetért-e vele. Maria munkára jelentkezett a Fehér Ház sajtóirodájánál, behívták egy beszélgetésre, de nem kapta meg az állást.

– Nem sok fekete ügyvédet alkalmaznak Washingtonban – mondta bánatosan George-nak. – Valószínűleg Chicagóban maradok, belépek az apám irodájába.

Az átjáró másik oldalán George mellett középkorú fehér asszony ült kalapban és kabátban, az ölében nagy, fehér, műanyag táskával. George rámosolygott és megszólalt:

– Igazán szép idő van a buszozáshoz.

– A lányomat látogatom meg Birminghamben – felelte az asszony, noha George nem is kérdezte.

– Az jó. George Jakes vagyok.

– Cora Jones. Mrs. Jones. A lányom két hét múlva szül.

– Első?

– Harmadik.

– Hát, ha nem sértem meg, igazán fiatalnak tűnik ahhoz, hogy nagymama legyen.

Az asszony elégedetten mosolygott.

– Negyvenkilenc éves vagyok.

– Sose találtam volna ki!

Szembe jött egy másik Greyhound, amely felvillantotta a fényszóróit. A szabadságmeneteseket szállító busz lassított, megállt. Egy fehér ember odajött a sofőr ablakához, és George hallotta, amint azt mondja:

– Tömeg van Annistonban, a buszállomáson. – A vezető válaszolt valamit, amit George nem értett. – Csak legyen óvatos – felelte az ablaknál álló férfi.

A busz továbbindult.

– Mit jelent az, hogy tömeg? – kérdezte aggodalmasan Maria. – Az éppúgy lehet húsz, mint ezer ember. Lehet fogadóbizottság vagy dühös csőcselék. Miért nem mondott többet?

George sejtette, hogy a félelmét álcázza ingerültséggel.

Eszébe jutottak az anyja szavai: „Attól félek, hogy megölnek.” Voltak a mozgalomban, akik azt mondták, hogy készek meghalni a szabadság ügyéért. George nem volt biztos benne, hogy akar-e mártír lenni. Túl sok mindent akart még csinálni, például le szeretett volna feküdni Mariával.

Egy perccel később megérkeztek Annistonba, ami ugyanolyan volt, mint a többi déli kisváros: alacsony épületek, négyzethálós szerkezetű utcák, por és forróság. Az út mellett emberek sorakoztak, mintha felvonulás lenne. Sokan kiöltöztek, az asszonyokon kalap volt, a gyerekeket tisztára csutakolták, nyilvánvalóan templomból jöttek.

– Mit várnak, milyen embereket? – kérdezte George. – Itt vagyunk, haverok, igazi északi négerek, van cipőnk meg minden. – Úgy beszélt, mintha az annistoniaknak szónokolna, noha csak Maria hallhatta. – Azért jöttünk, hogy elvegyük a fegyvereiteket, és megtanítsunk titeket a kommunizmusra. Hova járnak úszni a fehér lányok?

Maria vihogott.

– Ha hallanának, nem tudnák, hogy tréfálsz.

Igazából nem is tréfált, sokkal inkább olyan volt ez, mint amikor az ember fütyörészik a temető mellett. Igyekezett nem foglalkozni azzal, hogy görcsöl a gyomra a félelemtől.

A busz befordult a különös módon kihalt állomásra. Az épületek ajtaját becsukták, be is zárták. George hátborzongatónak találta.

A sofőr kinyitotta az ajtót.

George nem tudta, honnan jött a tömeg. Hirtelen körülvették a buszt. Fehér emberek voltak, némelyek munkaruhában, mások a vasárnapi öltönyükben. Baseball-ütők, fémcsövek, hosszú vasláncok voltak náluk. És ordítottak. A legtöbben tagolatlanul bömböltek, de George sok gyűlölködő ordítást is hallott, köztük azt, hogy Sieg Heil!

Fölállt, hogy becsukja a busz ajtaját, de a két ember, aki Maria szerint állami rendőr volt, megelőzte, bevágta az ajtót. Talán azért vannak itt, hogy megvédjenek minket, gondolta George, bár talán csak magukat védik.

Körülnézett az ablakokon át. Egyetlen rendőrt sem látott odakint. Miként lehetséges, hogy a helyi rendőrök nem tudnak a buszállomásnál gyülekező, felfegyverzett csőcselékről? Bizonyára együttműködnek a Klannal. Nem meglepő.

A következő másodpercben megtámadták a buszt. Rémítő hangzavar támadt, ahogy a láncok és feszítővasak behorpasztották a karosszériát. Üveg csörömpölt, Mrs. Jones felsikoltott. A vezető beindította a buszt, ám a csürhe egyik tagja elé feküdt. George azt hitte, hogy a vezető áthajt rajta, de aztán mégis megállt.

Egy kő csapódott az ablaknak, betörte. George éles fájdalmat érzett az arcában, mintha méh csípte volna meg. Eltalálta egy szilánk. Maria az ablaknál ült, veszélyben volt. George megmarkolta a karját, és maga felé rántotta.

– Térdelj le az ülések közé! – ordította.

Egy bokszert markoló, vigyorgó férfi belökte az öklét az ablakon Mrs. Jones mellett.

– Jöjjön le ide! – kiáltotta Maria, és maga mellé húzta Mrs. Jonest, azután védelmezően átkarolta az asszonyt.

Az ordítás hangosabb lett.

– Kommunisták! – bömbölték. – Gyávák!

– Bukj le, George! – mondta Maria.

George nem tudta rávenni magát, hogy kushadjon a huligánok előtt.

Hirtelen halkult a lárma. Nem döngették tovább a busz oldalait, nem tört be több üveg. George észrevett egy rendőrt.

Épp ideje, gondolta.

A rendőr gumibotot suhogtatott, és nyájasan diskurált a vigyorgó bokszeressel.

Azután megpillantott még három rendőrt, akik lecsillapították a tömeget, de George felháborodására ezen túl semmit nem tettek. Úgy viselkedtek, mintha nem történt volna bűncselekmény. Közömbösen beszélgettek a zavargókkal, akik láthatóan a barátaik voltak.

A két országúti rendőr, aki visszaült a helyére, zavartnak tűnt. George úgy sejtette, hogy parancsuk szerint a szabadságmeneteseket kellett megfigyelniük, de nem szerettek volna a tömegerőszak áldozatául esni. Önvédelemből kénytelenek voltak a szabadságmenetesek mellé állni. Talán most megtanulják, hogy új szempontból nézzék az eseményeket.

A busz elindult. George a szélvédőn át látta, hogy egy rendőr elzavarja az útból az embereket, egy másik pedig a buszvezetőnek integet, hogy induljon. A buszmegálló mellett egy járőrkocsi kanyarodott a busz elé, és egészen a város túlsó végéig vezette.

George kezdte jobban érezni magát.

– Azt hiszem, megmenekültünk – mondta.

Maria felállt, láthatólag nem esett baja. Kivette George zakójának mellzsebéből a zsebkendőt, és gyengéden megtörölgette a fiú arcát. A fehér pamut vörössé vált a vértől.

– Csúnya vágás – mondta.

– Életben maradok.

– De nem leszel olyan jóképű.

– Jóképű vagyok?

– Az voltál, de most…

A normálisság nem sokáig tartott. George hátrapillantott, és látta, hogy autók és furgonok hosszú sora követi őket. Mintha mindegyik tele lett volna ordító emberekkel. Felnyögött.

– Nem tudtunk lelépni!

– Washingtonban, mielőtt fölszálltunk a buszra, egy fehér sráccal beszélgettél – mondta Maria.

– Joseph Hugóval – felelte George. – Joghallgató a Harvardon. Miért?

– Azt hiszem, láttam a tömegben.

– Joseph Hugót? Nem. Ő a mi oldalunkon áll. Bizonyára tévedtél. – De eszébe jutott, hogy Hugo alabamai.

– Dülledt, kék szeme van – mondta Maria.

– Ha a csürhével tart, akkor egész idő alatt csak színlelésből támogatta a polgárjogi mozgalmat… miközben kémkedett utánunk. Akkor sem lehet spicli!

– Tényleg nem?

George ismét hátranézett.

A rendőri kíséret visszafordult a városhatárnál, a többi jármű azonban nem.

Az emberek úgy üvöltöttek, hogy elnyomták a motor hangját.

Az elővároson túl, a 202-es országút hosszú, kihalt szakaszán két autó megelőzte a buszt, azután lelassítottak, kényszerítve a vezetőt, hogy fékezzen. A sofőr ki akarta kerülni őket, de azok kanyarogtak, elállták az útját.

Cora Jones sápadt arccal reszketett, úgy kapaszkodott a fehér műanyag kézitáskába, mint egy mentőövbe.

– Sajnálom, hogy belekevertük, Mrs. Jones – mondta George.

– Én is – felelte az asszony.

Az autók végre félrehúzódtak, a busz elhaladt mellettük. De a megpróbáltatásoknak ezzel nem volt vége: a konvoj ott maradt mögöttük. Azután George ismerős pukkanást hallott. Amikor a busz farolni kezdett, rájött, hogy defektet kaptak. A sofőr lassított, és megállt egy vegyesboltnál az út mellett. George elolvasta a nevét: Forsyth & Son.

A vezető kiugrott. George hallotta, ahogy felkiált:

– Két defekt? – Bement a boltba, feltehetőleg azért, hogy segítségért telefonáljon.

George feszes volt, akár a húr. Egy defekt csak véletlen; kettő azonban csapda.

A konvojban haladó autók megálltak. Kizúdult belőlük egy tucat fehér ember, vasárnapi öltönyben: káromkodtak és a fegyvereikkel hadonásztak, mint a hadiösvényre lépő vadak. George gyomra ismét görcsbe rándult, mialatt nézte, hogyan rontanak rá a buszra a gyűlölettől eltorzult arccal, és már tudta, miért lett könnyes az anyja szeme, amikor a déli fehérekről beszélt.

A horda élén egy kamasz fiú haladt, aki meglengetett egy feszítővasat, és vidáman betört egy ablakot.

A következő be akart jutni a buszba. A két nagydarab fehér utas egyike megállt a lépcső tetején, és előhúzott egy revolvert, ami megerősítette Maria elméletét, hogy ezek civil ruhás állami rendőrök. A behatoló visszahátrált, a rendőr bezárta az ajtót.

George attól félt, hogy ez hiba volt. Mi van, ha sietve kell leszállniuk?

A kintiek rengetni kezdték a buszt, mintha fel akarnák borítani, és közben azt vonították:

– Öld meg a niggert! Öld meg a niggert!

A női utasok sikoltoztak. Maria belecsimpaszkodott George-ba, aminek a fiú nagyon örült volna, ha nem éppen a saját életét félti.

Látta, hogy két egyenruhás rendőr érkezik, és ismét reménykedni kezdett; de azok bőszítő módon semmit sem tettek a csőcselék megfékezésére. A buszon tartózkodó két detektívre nézett: zavarban voltak, féltek. Az egyenruhások vélhetőleg nem tudtak civil ruhás kollégáikról. Az alabamai országúti rendőrség nyilvánvalóan éppolyan szervezetlen, mint amilyen fajgyűlölő.

Kétségbeesetten forgolódott, valamit keresett, amivel megvédheti magát és Mariát. Szálljanak le a buszról és fussanak? Feküdjenek a padlóra? Vegye el a fegyvert az egyik rendőrtől, lőjön le pár fehéret? De mindegyik lehetőség rosszabbnak látszott, mint nem csinálni semmit.

Dühösen nézett a két kinti rendőrre, akik úgy bámészkodtak, mintha mi sem történne. Ezek rendőrök, az istenfáját! Mit képzelnek? Ha nem tartatják be a törvényt, akkor minek viselnek egyenruhát?

Ekkor látta meg Joseph Hugót. Kizárt volt a tévedés. Nagyon jól ismerte azt a dülledt, kék szemet. Odament az egyik rendőrhöz, mondott neki valamit, azután mindketten fölnevettek.

Hugo spicli.

Ha élve kerülök ki innen, gondolta George, azt nagyon meg fogja bánni ez a patkány.

A kintiek üvöltve követelni kezdték, hogy a szabadságmenetesek szálljanak le.

– Gyertek ki, és megkapjátok, ami jár, niggerimádók! – hallotta George. Ebből arra következtetett, hogy nagyobb biztonságban lesz a buszban.

De ez nem sokáig maradt így.

A csőcselék egyik tagja visszament az autójához, felnyitotta a csomagtartót, azután a buszhoz rohant, kezében egy lángoló tárggyal, és bedobta az egyik törött ablakon. Pár másodperc múlva a tárgy szürke füstöt árasztva felrobbant. De nemcsak füstbomba volt. Meggyújtotta a kárpitozást, pillanatokon belül sűrű, fekete füst fojtogatta az utasokat. Egy nő felsikoltott.

– Elöl van levegő?

Kintről az hallatszott:

– Égessük meg a niggereket! Süssük meg őket!

Mindenki próbált kijutni. Az ülések közti átjáróban összezsúfolódtak a fuldokló emberek. Néhányan előre akartak nyomakodni, de az út el volt zárva.

– Le a buszról! Mindenki szálljon le! – ordította George.

Valaki visszaordított elölről:

– Az ajtó be van zárva!

George-nak eszébe jutott, hogy a fegyveres állami rendőr bezárta az ajtót, hogy ne juthasson be a csőcselék.

– Az ablakokon kell kiugrani! – bömbölte. – Gyerünk!

Fölállt egy ülésre, kirugdosta az ablakból az üvegcserép nagyját. Ezután levette a zakóját, és az ablak peremére borította, hogy valamennyire védje magát a keretben maradt, éles szilánkok ellen.

Maria tehetetlenül köhögött.

– Elsőnek megyek, és elkaplak, amikor ugrasz – mondta George. – Hátranyúlt, megmarkolta az ülés támláját, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, felállt az ablakpárkányra, kétrét görnyedt és ugrott. Hallotta, hogy az ingét feltépi egy kiálló üvegdarab, de nem érzett fájdalmat, amiből arra következtetett, hogy épségben sikerült kijutnia. Az út menti fűre esett. A csürhe ijedten hátrébb húzódott a busztól. George megfordult, felnyúlt Mariáért.

– Mássz ki úgy, ahogy én tettem! – kiáltotta.

A lány körömcipője légies volt a fiú kapszlis cipőjéhez képest. George, amikor meglátta Maria apró lábát a peremen, örült, hogy feláldozta a zakóját. Maria alacsonyabb volt, de az idomai miatt szélesebb. A fiú megrándult, amikor a lány csípője súrolt egy üvegcserepet, miközben kifelé nyomakodott, de a szilánk nem szakította föl a ruha szövetét, és egy pillanattal később Maria belezuhant George karjaiba.

A fiú simán megtartotta. Maria könnyű volt, George pedig nem panaszkodhatott az erőnlétére. A talpára állította a lányt, de az térdre rogyott, és levegőért kapkodott.

George körülnézett. A söpredék még mindig tartotta a tisztes távolságot. Benézett a buszba. Cora Jones az ülések között állt, köhögött, és körbe-körbe forgott: túlságosan döbbent és zavarodott volt ahhoz, hogy meneküljön.

– Cora, jöjjön ide! – kiáltotta. Az asszony meghallotta a nevét, ránézett. – Jöjjön ki az ablakon, ahogy mi tettük! – ordította a fiú. – Segítek! – Végre megértette. Még mindig a táskáját markolva felkászálódott az ülésre. Tétovázva nézte az ablakrámából kiálló üvegcserepeket, de vastag kabát volt rajta, és láthatólag úgy döntött, még mindig jobb kockáztatni, mint megfulladni. Egyik lábával fellépett az ablakkeretre. George átnyúlt az ablakon, megragadta a karját, és kihúzta. Az asszony kabátja elszakadt, de neki magának nem esett baja, miközben a fiú letette a földre. Arrébb tántorgott, és vizet kért.

– Távolabb kell mennünk a busztól! – kiáltotta George Mariának. – Az üzemanyag felrobbanhat! – De Mariát annyira kínozta a köhögés, hogy meg sem bírt mozdulni. George az egyik kezével átkarolta, a másikkal a térde alá nyúlt és fölnyalábolta. A bolthoz indult vele, és csak akkor tette le, amikor úgy vélte, hogy biztonságos távolba kerültek a busztól.

Visszanézve látta, hogy a buszból most már gyorsan tódulnak ki az utasok. Végre kinyitották az ajtót, és az emberek lebotladoztak, bár voltak, akik az ablakokon ugráltak kifelé.

Egyre jobban elharapóztak a lángok. Amint az utolsó utasok is kiszálltak, a jármű belseje kemencévé változott. George hallotta, ahogy valaki az üzemanyagtartályról kiabál valamit, a tömeg pedig átvette az ordítást:

– Fel fog robbanni! Fel fog robbanni!

Az emberek félelmükben szétszóródtak, lehetőleg minél távolabb. Azután mély hangú dörrenés hallatszott, láng lövellt a magasba, és a buszt megrázta a robbanás.

George biztosra vette, hogy senki sem maradt bent, és azt gondolta: legalább senki nem halt meg. Egyelőre.

Úgy tűnt, a robbanás elverte a csőcselék éhségét az erőszakra. Csak ácsorogtak, és bámulták az égő buszt.

Helybéliek kisebb csoportja verődött össze a vegyesbolt előtt, sokan megéljenezték a csürhét. Ekkor egy fiatal lány jött ki az üzletből egy vödör vízzel és néhány műanyag pohárral. Töltött Mrs. Jonesnak, azután Mariához ment, aki hálásan magába döntött egy pohár vizet, azután még egyet kért.

Odajött egy aggodalmas képű, fiatal fehér ember. Olyan feje volt, mint egy rágcsálónak, csapott homlok, csapott áll, hegyes orr, kapafog. Vörösbarna haját pomádéval nyalta hátra.

– Hogy van, drágám? – kérdezte Mariától. De valamit dugdosott, és amikor Maria éppen válaszolni akart, előkapott egy feszítővasat, és lecsapott, egyenesen a lány fejére. George előrenyújtotta a karját, hogy megvédje Mariát, és a vasrúd az ő bal karját találta el. Olyan borzalmas volt a fájdalom, hogy felüvöltött. A férfi ismét fölemelte a vasrudat. A karjába hasító fájdalom ellenére George előrerontott, és a bal vállával fellökte a férfit, aki elterült.

Miközben visszafordult Mariához, látta, hogy hárman kiváltak a söpredékből, és a lány felé rohannak, vélhetőleg bosszút akarnak állni patkányképű barátjukért. Rosszul gondolta, hogy a fajgyűlölők beteltek az erőszakkal.

George hozzászokott a küzdelemhez. Az egyetemen tagja volt a Harvard birkózócsapatának, a jogi szakosító idején edzőként dolgozott a csapattal. De ez itt nem tisztességes harc lesz, szabályokkal. És csak az egyik karját tudja használni.

Másrészt egy washingtoni szegénynegyedben járt általánosba, és ott azt tanulta meg, hogyan kell tisztességtelenül harcolni.

Egy vonalban közeledtek, így arrébb húzódott. Ezzel elvonta őket Mariától, ráadásul kénytelenek voltak libasorban támadni.

Az első vadul odacsapott hozzá egy vaslánccal.

George hátraszökkent, így a lánc nem találta el, viszont a lendülettől a támadó elveszítette az egyensúlyát. Ahogy megtántorodott, George kirúgta alóla a lábát. A huligán összeesett, elejtette a láncot.

A második belebotlott az elsőbe. George előreugrott, hátat fordított neki, és a jobb könyökével belevágott az arcába, remélve, hogy kificamítja az állkapcsát. A pasas fojtottan felvonított, elterült, és ő is elejtette a pajszerét.

A harmadik megtorpant hirtelen rémületében. George odalépett hozzá, és teljes erőből behúzott neki. Ökle a támadó orrát találta el. Csontok ropogtak, vér fröccsent, a férfi üvöltött kínjában. Ez volt George életének legélvezetesebb ütése. Menjen Gandhi a fenébe, gondolta.

Két lövés dörrent. Mindenki abbahagyta, amit csinált, és azt nézte, honnan jön a hang. Az egyik egyenruhás állami rendőr a magasba tartotta a revolverét.

– Jól van, fiúk, kiszórakoztátok magatokat – mondta. – Tűnés innen.

George fel volt háborodva. Szórakozás? A rendőrök egy gyilkossági kísérlet tanúi voltak, és ezt szórakozásnak nevezik? Kezdte felfogni, hogy az egyenruha nem sokat jelent Alabamában.

A csürhe visszakotródott az autóihoz. George dühösen látta, hogy a négy rendőr közül egy sem fárasztja magát a rendszámok felírásával. De neveket sem írtak fel, holott valószínűleg mindenkit ismertek.

Joseph Hugo eltűnt.

Újabb robbanás hallatszott a romos buszból, George úgy sejtette, hogy ez a második üzemanyagtartály; ebben az esetben azonban senki nem volt olyan közel, hogy veszélybe kerülhetett volna. Utána a tűz magától kialudt.

Emberek feküdtek a földön, sokan még mindig levegő után kapkodtak, miután belélegezték a füstöt. Mások különböző sebekből véreztek. Voltak köztük szabadságmenetesek és egyszerű utasok, feketék-fehérek egyaránt. George a jobb kezével szorította az oldalához a balt, igyekezett nem mozgatni, mert minden mozdulat őrjítően fájt. Az a négy, akiket eltángált, egymást támogatva sántikált az autója felé.

Sikerült odatámolyognia a rendőrökhöz.

– Szükségünk van egy mentőre – mondta. – Talán kettőre is.

A kettő közül a fiatalabb pökhendin végigmérte.

– Mit mondtál?

– Ezeknek az embereknek orvosi ellátásra van szüksége – felelte George. – Hívjon mentőt!

A rendőr felháborodott. George rájött, hogy hibát követett el, amikor megmondta egy fehér embernek, mit kéne tennie. Ám idősebb társa leintette:

– Nyugi, nyugi! – Azután George-hoz fordult: – A mentő már úton van, fiú.

Néhány perccel később befutott egy kisebb busz méretű mentőautó. A szabadságmenetesek besegítették egymást. Ám amikor George és Maria következett, a sofőr rájuk szólt:

– Tik nem.

George csak nézett.

– Mi van?

– Ez a fehérek mentője – felelte a sofőr. – Nem niggernek való.

– Mi a francot beszél maga?

– Ne felesejjé, fiú.

Egy fehér szabadságmenetes, aki már beült a mentőbe, most kiszállt.

– Mindenkit be kell vinnie a kórházba – mondta a sofőrnek. – Feketét, fehéret egyaránt.

– Ez nem nigga mentő – dacoskodott a sofőr.

– Hát mi meg nem megyünk a barátaink nélkül. – A fehér szabadságmenetesek sorra kiszálltak.

A sofőr meghökkent. George sejtette, hogy magából csinálna hülyét, ha betegek nélkül érkezne a kórházba.

Odajött az idősebb járőr.

– Jobb, ha beviszed őket, Roy.

– Ha te mondod – felelte a sofőr.

George és Maria beszállt.

Miközben távolodtak, George visszanézett a buszra. Semmi sem maradt belőle, csak egy füstoszlop, az elfeketedett karosszéria és egy sor üszkös dúc, amelyek valaha a tetőt tartották, és úgy meredtek az égre, mint egy máglyahalált halt vértanú bordái.

5. fejezet

Tánya Dvorkina a korai reggeli után hagyta el a szibériai Jakutszkot, a világ leghidegebb városát. A szovjet légierő egyik Tupoljev Tu–16-osával repült a valamivel több mint ötezer kilométerre lévő Moszkvába. A kabint fél tucat katonára tervezték, így nem sokat vacakoltak a kényelemmel: az ülések lyukacsos alumíniumból készültek, és a hangszigetelést is kispórolták. Az út nyolc óráig tartott, közben egyszer álltak meg tankolni. Mivel Moszkva hat órával van Jakutszk mögött, Tánya éppen időben érkezett az újabb reggelihez.

Moszkvában nyár volt, ő meg vastag kabátot és kucsmát viselt. Taxival ment a moszkvai elitnek épült Kormányzati Házba. A lakásban élt még Ánya, az anyja és az ikertestvére, Dmitrij, akit mindenki csak Gyimkának hívott. Jókora lakás volt, háromszobás, noha az anyja szerint csak szovjet mértékkel számított tágasnak: a berlini lakás, amelyben Ánya kislány korában lakott, amikor Grigorij nagyapó diplomata volt, sokkal, de sokkal impozánsabb volt.

A lakás csöndes és üres volt ma reggel: anya és Gyimka már elment dolgozni. Kabátjuk azokon a szögeken lógott az előszobában, amelyeket Tánya apja vert be a falba huszonöt éve: Gyimka a fekete esőköpenyét, anya a barna tweedkabátját hagyta itthon a melegben. Tánya felakasztotta a saját kabátját, és bevitte a szobájába a bőröndjét. Nem számított rá, hogy itthon találja őket, de azért mégis sajnálta, hogy nincs itt az anyja, és nem főz neki teát, sem Gyimka, hogy meghallgassa szibériai kalandjait. Fontolgatta, hogy beugrik a Peskov nagyszülőkhöz, Grigorijhoz és Katyerinához, akik ugyanennek az épületnek egy másik lakásában éltek, de rájött, hogy nincs ideje.

Lezuhanyozott, átöltözött, azután bebuszozott a TASZSZ, a szovjet hírügynökség székházába. Rajta kívül ezernél több riporter dolgozott az ügynökségnek, de nem sokan repültek még a légierő sugárhajtású gépével. Tánya csillaga gyorsan emelkedett, színes, lebilincselő cikkeket írt, amelyek érdekelték a fiatalokat, ugyanakkor nem hajoltak el a párt irányvonalától. Egyszerre volt ez áldás és átok, mert gyakran kapott nehéz, fontos feladatokat.

A büfében evett egy tányér tejfölös hajdinakását, azután fölment a hírszerkesztőségbe, ahol dolgozott. Noha sztár volt, még nem érdemelt ki önálló irodát. Üdvözölte kollégáit, azután leült egy asztalhoz, papírt és indigót fűzött egy írógépbe, és gépelni kezdett.

A repülőgép túlságosan ugrált még ahhoz is, hogy jegyzetelhessen, de fejben már összeállította a cikkeit, ezért most folyamatosan írt, csak időnként nézett bele a részletekért a noteszába. Feladata szerint bátorítania kellett a fiatal szovjet családokat, hogy költözzenek Szibériába, és helyezkedjenek el a felfutóban lévő iparágakban, a bányászatban és az olajkitermelésben. Nem volt könnyű dolga. A kényszermunkatáborok tele voltak képzetlen munkaerővel, de a régiónak geológusok, mérnökök, földmérők, építészek, vegyészek és ügyintézők kellettek volna. A cikkben Tánya nem a férfiakkal, hanem az asszonyaikkal foglalkozott. Elsőnek egy Klara nevű szép, fiatal anyáról írt, aki lelkesen és humorral mesélt arról, hogyan szokott hozzá a fagypont alatti élethez.

Késő délelőtt Tánya szerkesztője, Danyiil Antonov fölvette a tálcáról a papírlapokat, és olvasni kezdte a cikket. Kicsi, szelíd emberke volt, más, mint az átlagos újságírók.

– Remek – mondta egy idő után. – Mikor kapom meg a többit?

– Olyan gyorsan írok, ahogy csak tudok.

Antonov tovább ácsorgott az asztal mellett.

– Miközben Szibériában voltál, nem hallottál valamit Usztyin Bogyanról? – Bogyan operaénekes volt, akit elkaptak a határon, amikor a Doktor Zsivágó két példányát akarta becsempészni az országba egy olaszországi turné után. Most egy büntetőtáborban volt.

Tánya szívverése bűntudatosan meglódult. Csak nem gyanít valamit Danyiil? Férfi létére szokatlanul jó megérzései voltak.

– Nem – hazudta. – Miért kérdezi? Hallott valamit?

– Semmit. – Danyiil visszatért az asztalához.

Tánya már majdnem befejezte a harmadik cikket, amikor szájában cigarettával megállt az asztalánál Pjotr Opotkin, és olvasni kezdte, amit a lány írt. A testes, kopasz Opotkin, a felelős szerkesztő, Danyiiltól eltérően nem képzett újságíró volt, hanem komisszár, politikai tiszt. Az volt a dolga, hogy ellenőrizze, megfelelnek-e a cikkek a Kreml irányvonalának, és vaskalapos ortodoxiájának köszönhette az állását.

Elolvasta az első néhány oldalt, majd azt mondta:

– Figyelmeztettem, hogy ne írjon az időjárásról! – Egy Moszkvától északra lévő faluból jött, ami még most is érződött a kiejtésén.

Tánya felsóhajtott.

– Pjotr, a sorozat Szibériáról szól. Az emberek már tudják, hogy ott hideg van. Senki sem veszi be az ellenkezőjét.

– De ez kizárólag az időről szól.

– Arról szól, hogy egy találékony fiatal moszkvai nő hogyan neveli a gyerekeit a nehéz körülmények között, és mennyire szórakoztatja a kaland.

Danyiil csatlakozott a beszélgetéshez.

– Tányának igaza van, Pjotr – mondta. – Ha egyáltalán nem említjük a hideget, az emberek tudni fogják, hogy a cikk szar, és egy szavát sem hiszik el.

– Nem tetszik – felelte makacsul Opotkin

– Azért ismerd el – erősködött Danyiil –, hogy Tánya izgalmasan tudja megírni.

Opotkin elgondolkodva nézett rá.

– Talán igazad van. – Visszadobta az asztalra a lapokat. – Szombat este mulatság lesz nálam – mondta Tányának. – A lányom most diplomázott. Nincs kedve eljönni a testvérével?

Opotkin sikertelen törtető volt, aki elviselhetetlenül unalmas mulatságokat tartott. Tánya tudta, hogy nyugodtan nyilatkozhat a testvére nevében is.

– Nagyon szívesen, és biztos, hogy Gyimka is örülne, de anyánknak éppen akkor van a születésnapja. Sajnálom.

Opotkin sértődöttnek tűnt.

– Nagy kár – mondta, azzal elment.

Amikor kívül került a hallótávolságon, megszólalt Danyiil.

– Ugye, nincs születésnapja az anyádnak?

– Nincs.

– Ellenőrizni fogja.

– Akkor rájön, hogy udvarias kifogást találtam, mert nem akarok elmenni hozzá.

– El kellene járnod hozzá.

Tánya nem akarta folytatni ezt a vitát. Fontosabb dolgok jártak az eszében. Be kellett fejeznie a cikkeit, el kellett tűnnie innen, és meg kellett mentenie Usztyin Bogyan életét. De Danyiil jó, liberális főnök volt, ezért magába fojtotta a türelmetlenségét.

– Pjotrot nem érdekli, ott leszek-e a buliján, vagy sem – mondta. – A bátyám érdekli, mert Hruscsov mellett dolgozik. – Megszokta, hogy azért akarnak barátkozni vele, mert befolyásos a családja. Néhai apja a KGB, a titkosrendőrség ezredese volt, Vologya bácsi pedig a katonai hírszerzés tábornoka.

Danyiilban megvolt az újságírók szívóssága.

– Pjotr engedett a szibériai cikkeknél. Meg kellene mutatnod, hogy hálás vagy ezért.

– Utálom a bulijait. A barátai berúgnak, és egymás feleségét tapizzák.

– Nem akarom, hogy megorroljon rád.

– Miért tenné?

– Mert nagyon csinos vagy. – Danyiil nem udvarolni akart. Egy barátjával lakott együtt, a lány biztosra vette, hogy az a fajta, akit nem érdekelnek a nők. Tárgyilagosan folytatta: – Gyönyörű, tehetséges, és – ami a legrosszabb – fiatal. Pjotr nagyon könnyen meggyűlölhet. Próbálj kicsit kedvesebb lenni hozzá. – Ezzel otthagyta.

Tánya tudta, hogy főnökének valószínűleg igaza van, de úgy döntött, ezen majd később gondolkodik, és ismét az írógépre összpontosított.

Délben felhozott a büféből egy krumplisalátát pácolt heringgel, és az asztalánál ebédelt.

Hamarosan végzett a harmadik cikkel. Odaadta a papírlapokat Danyiilnak.

– Hazamegyek, lefekszem – mondta. – Kérlek, ne telefonálj.

– Jó munka – felelte a férfi. – Aludj jól.

A lány a válltáskájába tette a noteszét, és eljött a székházból.

Most arra kellett vigyáznia, hogy ne kövessék. Fáradt volt, ilyenkor hajlamos rá az ember, hogy ostoba hibákat kövessen el. Aggódott is miatta.

Elment a buszmegálló mellett, több saroknyit gyalogolt vissza a busz útvonalán az előző megállóig, és ott szállt föl. Ennek nem volt semmi értelme, tehát ha valaki ugyanezt csinálja, az őt követi.

Senki sem követte.

Leszállt egy nagy háznál, amely palota volt a forradalom előtt, de utána leválasztották lakásokra. Megkerülte a háztömböt: úgy tűnt, senki nem figyeli az épületet. De ő annyira aggódott, hogy inkább másodszor is megkerülte, biztos akart lenni a dolgában. Azután belépett a homályos előcsarnokba, és fölment a repedezett márványlépcsőn Vaszilij Jenkov lakásáig.

Éppen a zárba akarta dugni a kulcsot, amikor nyílt az ajtó, és megjelent egy karcsú, szőke, tizennyolc év körüli lány. Mögötte Vaszilij állt. Tánya magában káromkodott. Most már késő ahhoz, hogy elfusson, vagy úgy tegyen, mintha egy másik lakásba igyekezne.

A szőke szúrós, kutató pillantást vetett rá, megtekintette Tánya frizuráját, alakját, ruháját. Azután szájon csókolta Vaszilijt, diadalmas pillantást vetett Tányára, végül lement a lépcsőn.

Vaszilij harmincéves volt, de a fiatal lányokat szerette. Azok is szerették őt, mert magas, fess, markánsan jóképű férfi volt. Sűrű, sötét haját mindig egy kicsit túl hosszúra növesztette, és bársonyos, barna, gyerekcsináló szeme volt hozzá. Tánya egészen más okból csodálta: azért, mert ragyogó, merész, világklasszis író volt.

Bement a dolgozószobába, és egy székre dobta a táskáját. Vaszilij, aki a rádiónál dolgozott mint dramaturg, zsigerből rendetlen volt. Az asztalát papírok borították, a padlón tornyokban álltak a könyvek. Most éppen Makszim Gorkij első színdarabjának, a Kispolgároknak a rádióváltozatán dolgozott. Szürke macskája, Mademoiselle, a díványon aludt. Tánya arrébb tolta a macskát, és leült.

– Ki volt ez a kis ringyó? – kérdezte.

– Az anyám.

Tánya a bosszúsága ellenére is elnevette magát.

– Sajnálom, hogy itt találtad – mondta Vaszilij, noha nem tűnt nagyon szomorúnak.

– Tudtad, hogy ma jövök.

– Azt hittem, később érkezel.

– Látta az arcom. Senkinek nem lenne szabad tudnia, hogy ismerjük egymást.

– A GUM-ban dolgozik. Varvarának hívják. Semmit sem sejt.

– Kérlek, Vaszilij, ne hagyd, hogy ez még egyszer megtörténjen. Így is éppen elég veszélyes, amit csinálunk. Nincs szükség arra, hogy fölösleges kockázatot vállaljunk. Mindennap megdönthetsz egy ilyen csitrit.

– Igazad van, nem fog megtörténni még egyszer. Igyunk egy kis teát. Fáradtnak látszol. – Vaszilij a szamovár körül tett-vett.

– Tényleg fáradt vagyok. De Usztyin Bogyan haldoklik.

– A fenébe. Miben?

– Tüdőgyulladásban.

Tánya nem ismerte közelebbről Bogyant, de interjút készített vele, mielőtt bajba került volna. Nemcsak rendkívüli tehetség, de kedves, jószívű ember is volt. A szovjet művészt világszerte ünnepelték, otthon kiváltságokkal halmozták el, mégis volt bátorsága nyilvánosan hangot adni a haragjának a nála kevésbé szerencséseket ért igazságtalanságok miatt – ezért került Szibériába.

– Még mindig robotoltatják? – kérdezte Vaszilij.

Tánya megrázta a fejét.

– Nem bír dolgozni. De nem is küldik kórházba. Egész nap csak fekszik a priccsén, és egyre betegebb.

– Láttad?

– Dehogy. Már az is elég veszélyes volt, hogy érdeklődtem utána. Ha bemegyek a táborba, ott is tartanak.

Vaszilij odaadta a lánynak a teát és a cukrot.

– Egyáltalán kap orvosi ellátást?

– Nem.

– Van fogalmad róla, mennyi lehet még hátra neki?

Tánya a fejét csóválta.

– Most már mindazt tudod, amit én.

– Terjesztenünk kell ezt a hírt.

Tánya helyeselt.

– Csak akkor menthetjük meg az életét, ha nyilvánosságra hozzuk a betegségét. Remélhetőleg a kormányban lesz annyi jóérzés, hogy elszégyelli magát.

– Csinálunk ma egy különkiadást?

– Igen – bólintott Tánya. – Még ma.

Tánya és Vaszilij közösen jelentették meg a Szakadár című illegális lapot. Írtak benne a cenzúráról, a tüntetésekről, a perekről, a politikai foglyokról. A moszkvai rádiónál Vaszilijnak volt külön stencilgépe, amit általában a szövegkönyvek sokszorosítására használtak. Titokban a Szakadár minden számából készített ötven másolatot. A legtöbb ember, aki kapott belőle, további másolatokat készített a saját írógépével vagy akár kézzel, és a Szakadár úgy szaporodott, mint a gomba. Ez az illegális kiadói tevékenység, amelyet szamizdatnak hívtak oroszul, széles körben elterjedt gyakorlat volt: egész regényeket terjesztettek így.

– Majd én megírom. – Tánya odament a szekrényhez, és kivett belőle egy nagy kartondobozt, amely tele volt száraz macskatáppal. Belenyomta a kezét a golyócskák közé, és előhúzott egy fedeles írógépet. A Szakadárt rendszerint ezen írták.

A gépelés éppen olyan egyedi, mint a kézírás. Minden gépnek megvannak a jellegzetességei. A betűk sosem követik egymást tökéletesen egyenes sorban: némelyik kissé magasabban van, némelyik kissé eltolódik. Az egyes betűk különböző módon kopnak vagy sérülnek. Ennek következtében a rendőrségi szakértők le tudják nyomozni az írás alapján az írógépet. Ha a Szakadárt ugyanazon a gépen írták volna, mint Vaszilij szövegkönyveit, azt valaki észrevehette volna. Így hát Vaszilij lopott egy ócska gépet a tervosztályról, hazavitte, és eldugta a macskatápos dobozba. Egy alapos házkutatás megtalálta volna, de alapos házkutatással Vaszilijt úgyis mindenképpen elintézték volna.

A dobozban rejtegették a sokszorosító géphez használatos, különleges viaszos papírt is. Az írógépben nem volt szalag, a betűk átütötték a papírt, amelyen azután a sokszorosító gép sajtolta át a tintát.

Tánya beleírta a Bogyanról szóló jelentésbe, hogy Hruscsov főtitkár személyes felelőssége lesz, ha a Szovjetunió egyik legnagyobb tenorja egy büntetőtáborban hal meg. Röviden összefoglalta a Bogyan perében elhangzott vádakat az énekes szovjetellenes tevékenységéről, beleértve a művészi szabadság szenvedélyes védelmezését. Hogy elterelje magáról a gyanút, egy operakedvelő KGB-ügynöknek tulajdonította a Bogyan betegségével kapcsolatos információkat.

Amikor végzett, odaadott két stencillapot Vaszilijnak.

– Tömörre vettem – mondta.

– A tömörítés a tehetség húga. Ezt Csehov írta. – Lassan végigolvasta a beszámolót, azután elismerően bólintott. – Elmegyek a rádióba, és másolatokat készítek – mondta. – Azután elvisszük a Majakovszkij térre.

Tánya nem lepődött meg, de azért kínosan érezte magát.

– Biztonságos?

– Természetesen nem. Ez egy kulturális esemény, amelyet nem a kormány szervez. Éppen ezért megfelel a céljainknak.

Ebben az évben valamivel korábban fiatal moszkvaiak elkezdtek nem hivatalos összejöveteleket tartani a bolsevik költő, Vlagyimir Majakovszkij szobránál. Néhányan verseket olvastak fel, amivel még több embert vonzottak. Megszületett a folyamatos költészeti fesztivál. Az emlékműnél elszavalt alkotások némelyike közvetve a kormányt bírálta.

Ilyesmi Sztálin alatt legföljebb tíz percig tartott volna, de Hruscsov reformer volt. Programja tartalmazott némi alkotói szabadságot, és mostanáig nem indítottak eljárást szavalás miatt. De a liberalizáció úgy haladt, hogy két lépést tett előre, egyet hátra. Tánya testvére azt mondta, minden attól függ, hogy Hruscsov jól van-e, politikailag erősnek érzi-e magát, vagy hátrálni kényszerül, és attól tart, hogy konzervatív ellenfelei a Kremlben a megbuktatására törekednek. Akármi volt is az ok, nem lehetett megjósolni, hogy mit tesznek a hatóságok.

Tánya túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy ezt így végiggondolja. Sejtette, hogy bármelyik hely ugyanilyen veszélyes lenne.

– Míg bent leszel a rádióban, alszom egyet.

Bement a hálószobába. Az ágynemű össze volt gyűrve: Vaszilij és Varvara vélhetőleg ágyban töltötte a reggelt. Leterítette az egész mindenséget az ágytakaróval, lerúgta a cipőjét, és végignyúlt a pokrócon.

A teste fáradt volt, de az elméje tovább dolgozott. Félt, mégis el akart menni a Majakovszkij térre. A Szakadár amatőr kivitelezése és korlátozott olvasótábora ellenére is fontos kiadvány volt. Azt bizonyította, hogy a kommunista kormány nem mindenható. Jelezte a másként gondolkodóknak, hogy nincsenek egyedül. Üldözött vallási vezetők olvashattak folkénekesekről, akiket letartóztattak protest songok miatt, és fordítva. Ahelyett, hogy magányos hangnak érezték volna magukat egy monolitikus társadalomban, a másként gondolkodók láthatták, hogy egy nagy hálózat részei, sok ezer ember szeretné, ha a kormány másmilyen, jobb lenne.

És megmenthetik vele Usztyin Bogyan életét.

Végül elaludt.

Arra ébredt, hogy valaki simogatja az arcát. Kinyitotta a szemét, és látta, hogy Vaszilij fekszik mellette.

– Kopj le! – mondta neki.

– Ez az én ágyam.

A lány felült.

– Huszonkét éves vagyok, túl öreg, hogy érdekeljelek.

– A kedvedért kivételt teszek.

– Ha be akarok lépni egy hárembe, majd szólok.

– A többiekről lemondok a kedvedért.

– Egy nyavalyát.

– Tényleg lemondok.

– Talán öt percre.

– Örökre.

– Ha hat hónapig kibírod, megfontolom a dolgot.

– Hat hónapig?

– Látod? Ha fél évig nem bírod ki, hogy ígérheted örökre? Mennyi az idő?

– Átaludtad az egész délutánt. Ne kelj fel, ne kelj fel! Csak ledobom a ruhám és melléd bújok az ágyba.

Tánya fölállt.

– Most már indulnunk kell.

Vaszilij feladta a próbálkozást. Valószínűleg nem is gondolta komolyan. Egyszerűen muszáj volt ajánlatot tennie minden fiatal nőnek. Miután végigcsinálta az eljárást, most majd felhagy a dologgal, legalábbis egy időre. Átadott a lánynak egy körülbelül huszonöt lapból álló, vékony köteget. A lapok mindkét oldalát teleírták kissé elmosódott betűkkel. Ilyen volt a Szakadár legfrissebb kiadása. Vaszilij a meleg ellenére vörös pamutsálat viselt, hogy művészkülseje legyen.

– Menjünk – mondta.

Tánya megvárakoztatta, amíg bement a mellékhelyiségbe. A tükörből fiúsan nyírt, világosszőke tincsekkel keretezett arc és éles tekintetű, kék szempár nézett vissza rá. Napszemüveget tett föl, hogy elrejtse a szemét, a haját bekötötte jellegtelen barna kendővel. Most olyan lett, mint tizenkettő egy tucatban.

Vaszilij türelmetlen topogásával mit sem törődve bement a konyhába, és a csapból eresztett magának egy pohár vizet. Felhajtotta, majd azt mondta:

– Készen vagyok.

A metróállomásra tartottak. A vonat tele volt hazatérő munkásokkal. Elmentek a Szadovoje Kolco körgyűrűn a Majakovszkij állomásig. Nem sok időt akartak itt tölteni: szétosztják az ötven példányt, és már jönnek is el.

– Ha probléma adódna – mondta Vaszilij –, ne feledd, nem ismerjük egymást. – Különváltak, és egy perc eltéréssel fölmentek a metróból. A nap már alacsonyan járt, hűlni kezdett a nyári levegő.

Vlagyimir Majakovszkij nemcsak bolsevik volt, de nemzetközileg ismert név is. A Szovjetunió büszke volt rá. Szobra hat méter magasban állt a róla elnevezett téren. Sok százan nyüzsögtek a gyepen, főleg fiatalok, néhányan nagy vonalakban nyugatias öltözékben, farmerben, garbóban. Egy sapkás fiú saját novelláját árulta: az indigós, kilyukasztott másolatokat zsinórral fűzte össze. Visszafelé felnőni volt a címe. Egy hosszú hajú lánynál gitár volt, de meg sem próbált játszani: talán csak olyan kiegészítő volt, mint a kézitáska. Egyenruhás rendőrből csak egy volt, de a titkosrendőrök komikus módon feltűnőek voltak: bőrzakót viseltek a melegben, hogy eltakarják a pisztolyukat. Tánya mindazonáltal igyekezett kerülni a tekintetüket. Nem volt ez olyan tréfás.

Az emberek felváltva álltak ki, hogy felolvassanak egy-két verset. Zömmel férfiak voltak, de akadt néhány nő is. Egy vásottan mosolygó fiú verse egy balkezes parasztról szólt, aki libafalkát próbál terelni. A tömeg gyorsan rájött, hogy ez a nemzetet megszervező Kommunista Párt metaforája. Hamarosan mindenki hahotázott, kivéve a KGB ügynökeit, akik csak hüledeztek.

Tánya feltűnés nélkül csellengett a sokaságban, és csupán fél füllel hallgatta a verset, amely Majakovszkij futurista stílusában taglalta egy serdülő félelmeit. Egyenként húzogatta elő a papírlapokat a zsebéből és diszkréten a kezébe nyomta bárkinek, aki barátságosan nézett rá. A szeme sarkából figyelte Vaszilijt, aki ugyanígy tett. Rögtön felhangzottak a döbbenet és az aggodalom kiáltásai, az emberek Bogyanról kezdtek beszélni: ilyen társaságban a legtöbben tudták, ki az, és miért börtönözték be. Tánya olyan gyorsan osztogatta a lapokat, ahogy tudta, igyekezett megszabadulni tőlük, mielőtt a rendőrség megneszelné, mi folyik itt.

Előállt egy rövid hajú, katonaviseltnek tűnő ember, és vers helyett elkezdte felolvasni Tánya cikkét Bogyanról. A lány elégedett volt: a hír gyorsabban terjedt, mint remélte. Méltatlankodó kiáltások harsantak, amikor a felolvasó odaért, hogy Bogyan nem kap orvosi ellátást. A bőrkabátosok nyomban érzékelték a légkör változását, és éberebben figyeltek. Tánya észrevette, hogy egyikük türelmetlenül beszél egy adóvevőbe.

Öt lap maradt még. Valósággal égették a zsebét.

A titkosrendőrök, akik eddig a tömeg szélén ácsorogtak, befelé indultak a beszélő irányába. Az kihívóan lobogtatta a Szakadárt és Bogyanról kiabált. Egyesek a hallgatóságból szorosan körülállták a talapzatot, hogy megnehezítsék a rendőrök közeledését. Ettől a KGB ügynökei begorombultak, félrelökdösték az embereket az útból. Így szoktak kezdődni a zavargások. Tánya idegesen hátrált a tömeg széle felé. Már csak egy példány volt nála a Szakadárból. A földre dobta.

Hirtelen fél tucat egyenruhás rendőr bukkant elő. Tánya idegesen kémlelte, honnan jöttek. Átnézett az úton a legközelebbi épületre, és látta, hogy újabb rendőrök rohannak ki az ajtón: bizonyára odabent lapulva várták, hogy szükség lesz-e rájuk. Elővették gumibotjaikat, és keresztültörtettek a sokaságon, válogatás nélkül ütve az embereket. Tánya észrevette, hogy Vaszilij megfordul, és olyan sebesen távolodik a tömegben, ahogy csak tud. Követte a példáját. Ekkor egy pánikba esett kamasz akkora erővel rohant neki, hogy a lány elesett.

Egy pillanatra elszédült. Mire kitisztult a látása, még többen futottak körülötte. Feltérdelt, de forgott vele a világ. Valaki megbotlott benne, amitől ismét elterült. Váratlanul ott termett Vaszilij, két kézzel megmarkolta, és talpra állította. A lány egy pillanatra meghökkent: nem hitte volna, hogy a férfi kockáztatja a biztonságát, csak mert segíteni akar rajta.

Ekkor egy rendőr gumibottal fejbe verte Vaszilijt, aki összeesett. A rendőr letérdelt, hátracsavarta Vaszilij karját, és gyors, gyakorlott mozdulattal megbilincselte. Vaszilij felnézett Tányára, és hangtalanul mozgó szájjal mondta: – Fuss!

A lány megfordult, eliramodott, ám szinte azonnal beleütközött egy egyenruhás rendőrbe, aki elkapta. Tánya ki akarta tépni magát.

– Engedjen! – sikoltotta.

A rendőr még erősebben szorította a karját, és azt mondta:

– Le vagy tartóztatva, te kurva!

6. fejezet

A Kremlben a Nyina Onyilova Terem őrizte annak a női géppuskásnak a nevét, aki a szevasztopoli ütközetben esett el. A falon fekete-fehér fénykép ábrázolta a Vörös Hadsereg egyik tábornokát, amint elhelyezi a lány sírkövén a Vörös Zászló-érdemrendet. A fotó egy fehér márványkandalló fölött lógott, amely foltos volt, mint a dohányosok ujja. A teremben bonyolult mintájú gipszstukkók övezték a rég levett képek világosabb foltjait, elárulva, hogy ezeket a falakat a forradalom előtt festették utoljára. A terem valaha talán elegáns szalon volt. Most büféasztalokat toltak össze benne hosszú téglalapba, és húsz-egynéhány olcsó szék állt mellettük. Az asztalokon kerámia hamutartók voltak, amelyeket naponta ürítettek, de sose súroltak ki.

Gyimka Dvorkin szédelegve, gyomorgörccsel küszködve lépett be.

Ebben a teremben szoktak értekezni az államfői feladatokat ellátó Legfelsőbb Tanács Elnökségét alkotó miniszterek és államtitkárok titkárai.

Gyimka Nyikita Hruscsovnak, a Kommunista Párt főtitkárának és a Minisztertanács elnökének a titkára volt, mégis úgy érezte, nem itt lenne a helye.

Már csak néhány hét volt hátra a bécsi csúcstalálkozóig, Hruscsov és az új amerikai elnök, John F. Kennedy első, kulcsfontosságú találkozójáig. Holnap, az év legfontosabb ülésén a Szovjetunió vezetői döntenek a csúcstalálkozó stratégiájáról. Ma a titkárok, tanácsadók gyűlnek össze, hogy előkészítsék az elnökség ülését. Ez lesz az előkészítő értekezlet előkészítő értekezlete.

Hruscsov megbízottjának kellett ismertetni a vezető gondolatait, hogy a többi titkár felkészíthesse a főnökét a következő napra. Gyimka hallgatólagos megbízása az volt, hogy fölfedjen, és ha lehetséges, iktasson is ki minden lappangó ellenszegülést. Őt tisztelték meg az ünnepélyes feladattal, hogy a vezető a másnapi tanácskozáson ne ütközzön semmiféle akadályba.

Gyimka ismerte Hruscsov álláspontját a csúcstalálkozóval kapcsolatban, ennek ellenére úgy érezte, képtelen végigvinni ezt az értekezletet. Ő volt a legfiatalabb és a legtapasztalatlanabb Hruscsov titkárai között. Alig egy éve került ki az egyetemről. Még sose vett részt az elnökségi értekezlet előkészítő értekezletén, túl kezdő volt hozzá. Ám tíz perce a titkárnője, Vera Pletner közölte vele, hogy az egyik idősebb titkár beteget jelentett, a másik kettő karambolozott, így Gyimkának kell idejönnie.

Gyimka két okból dolgozhatott Hruscsov mellett. Először, mert osztályelső volt az óvodától egészen az egyetemig. Másodszor, mert a nagybátyja tábornok volt. Nem tudta, melyik a fontosabb.

A Kreml egységes tömbnek tűnt a külvilág szemében, de valójában csatatér volt. Hruscsov nem tartotta elég erősen a kezében a hatalmat. Kommunista volt a csontja velejéig, ugyanakkor reformer is, aki látta a szovjet rendszer hibáit, és új eszméket akart bevezetni. A Kreml vén sztálinistáit azonban még nem győzték le. Ők éberen lestek minden lehetőségre, amikor meggyengíthetik Hruscsovot, és visszavonhatják reformjait.

Az értekezlet nem volt hivatalos, a titkárok teáztak és dohányoztak, levették zakójukat, kioldották nyakkendőjüket. Többnyire férfiak voltak, noha akadt néhány nő is. Gyimka észrevett egy baráti arcot: Natalja Szmotrovát, Andrej Gromiko külügyminiszter asszisztensét. Huszonöt körül járt, és még az unalmas fekete ruhájában is csinos volt. Gyimka nem ismerte túl jól, bár néhányszor beszélt vele. Most mellé ült. Natalja meglepődött.

– Konsztantyinov és Pajari autóbalesetet szenvedett – magyarázta a fiú.

– Megsérültek?

– Nem veszélyes.

– És Alkajev?

– Övsömöre van.

– Csúnya ügy. Akkor hát te képviseled a főnököt.

– Félek is.

– Nem lesz semmi baj.

Gyimka körülnézett. Úgy tűnt, valamennyien várnak valamire.

– Ki vezeti az értekezletet? – kérdezte halkan Nataljától.

Valaki meghallotta a kérdést. Jevgenyij Filipov volt az, a konzervatív hadügyminiszter, Rogyion Malinovszkij titkára. Harmincas éveiben járt, de öregesen öltözött, a háború utáni divat szerinti lompos öltönybe, szürke flanelingbe. Hangosan, rosszallóan ismételte meg a kérdést:

– Ki vezeti az ülést? Természetesen maga. Maga az elnökség vezetőjének a titkára, nem? Rajta, ifjú titán!

Gyimka érezte, hogy elvörösödik. Egy pillanatig szóhoz sem jutott, de azután megszállta az ihlet:

– Hála Jurij Gagarin őrnagy elvtárs bravúros űrutazásának, Hruscsov elvtárs úgy utazhat el a bécsi találkozóra, hogy még mindig a fülében csengenek az egész világ szerencsekívánatai. – Gagarin volt az első ember, aki az előző hónapban kijutott rakétával a világűrbe, alig pár héttel előzve meg az amerikaiakat, ami elképesztő tudományos huszárvágás volt, azonkívül fantasztikus reklám a Szovjetunió és Nyikita Hruscsov számára.

Az asztalnál ülő titkárok tapsoltak. Gyimka kezdte jobban érezni magát.

Ismét Filipov szólalt meg:

– Talán jobb lenne, ha Kennedy elnök beiktatási beszédének szavai csengenének a főtitkár elvtárs fülében – mondta. Úgy tűnt, hogy ez az ember képtelen gúnyolódás nélkül beszélni. – Ha esetleg az asztalnál ülő elvtársak elfelejtették volna, Kennedy azzal vádol minket, hogy világuralomra törünk, és megfogadta, hogy ezt mindenáron megakadályozza. Bármilyen baráti gesztusokat tettünk is – egyes tapasztalt elvtársak véleménye szerint oktalanul –, Kennedy aligha fejezhette volna ki ennél világosabban agresszív szándékait. – A levegőbe emelte a mutatóujját, akár egy tanár. – Ezek után egyetlen válaszunk maradhat: a katonai erő növelése.

Gyimka még a visszavágáson törte a fejét, amikor Natalja megelőzte.

– Ez olyan verseny, amelyet nem nyerhetünk meg – adott hangot a józan észnek. – Az Egyesült Államok gazdagabb, mint a Szovjetunió, simán lépést tartanak velünk a fegyverkezésben.

Sokkal logikusabban gondolkodik, mint konzervatív főnöke, vonta le a következtetést Gyimka. Hálás pillantást vetett a nőre, mielőtt átvette a szót.

– Éppen ezért jellemzi Hruscsov elvtárs politikáját a békés egymás mellett élés, ami lehetővé teszi számunkra, hogy kevesebbet költsünk a hadseregre, a mezőgazdaságba és az iparba fektetve be a megmaradt tőkét. – A Kreml konzervatívjai gyűlölték a békés egymás mellett élést. Számukra az ellentét a kapitalizmussal és az imperializmussal holtig tartó háborút jelentett.

Gyimka a szeme sarkából észrevette, hogy belép a titkárnője, Vera, egy negyvenéves, okos, csupa ideg asszony. Intett a fiúnak, hogy jöjjön ki.

Filipovot nem lehetett ilyen könnyen elintézni.

– Talán ne engedjük meg magunknak azt a világpolitikai naivitást, amely arra serkentene, hogy túl gyorsan csökkentsük a hadseregünket – mondta megvetően. – Aligha állíthatjuk, hogy győzelemre állnánk a nemzetközi színtéren. Csak nézzék meg, hogyan packáznak velünk a kínaiak. Ez gyengíti a helyzetünket Bécsben.

Miért igyekszik olyan kitartóan bizonyítani Filipov, hogy Gyimka bolond? Hirtelen eszébe jutott, hogy Filipov szeretett volna állást kapni Hruscsov irodájában – azt az állást, amelyet Gyimkának adtak.

– A disznó-öböli fiaskó ugyanúgy meggyengítette Kennedyt – felelte Gyimka. Az amerikai elnök engedélyezte a CIA hibbant tervét, hogy támadják meg Kubát egy Disznó-öböl nevű helyen: a kísérlet kudarcot vallott, Kennedyt megalázták. – Azt hiszem a mi vezetőnk helyzete erősebb.

– Hruscsov elvtárs akkor is kudarcot vallott… – Filipov elhallgatott, mert észbe kapott, hogy túl messzire ment. Ezeket az értekezlet-előkészítő értekezleteket a szókimondás jellemezte, de azért mindennek van határa.

Gyimka kihasználta a másik pillanatnyi gyengeségét.

– Miben vallott kudarcot Hruscsov elvtárs? – kérdezte. – Kérem, világosítson fel.

Filipov gyorsan átfogalmazta előbbi mondatát.

– Nem sikerült elérnünk legfőbb külpolitikai célunkat, a berlini probléma végleges megoldását. Kelet-Németország a mi előretolt helyőrségünk Európában. Határai biztosítják Lengyelország és Csehszlovákia határait. Ez a megoldatlan helyzet elviselhetetlen.

– Jól van – mondta Gyimka, és meglepve hallotta, milyen magabiztos a hangja. – Azt hiszem, elég volt az általános elvekből. Mielőtt bezárnám az értekezletet, elmagyarázom a főtitkár elvtárs álláspontját az aktuális problémákról.

Filipov kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon a váratlan befejezés ellen, de Gyimka letorkolta.

– Az elvtársak akkor beszéljenek, ha az elnök engedélyt ad rá – mondta szándékosan nyers hangon, mire mindenki elhallgatott.

– Bécsben Hruscsov elvtárs közli Kennedyvel, hogy nem várunk tovább. Ésszerű javaslatokat tettünk a berlini helyzet rendezésére, és mást sem hallunk az amerikaiaktól, mint hogy nem akarnak változásokat. – Az asztal körül többen bólintottak. – Ha nem egyeznek bele a tervbe, akkor Hruscsov elvtárs azt mondja majd, hogy egyoldalúan fogunk lépni: és ha az amerikaiak megpróbálják ezt megakadályozni, akkor az erőre erővel válaszolunk.

A bejelentést hosszú csönd követte, amit Gyimka arra használt, hogy felálljon.

– Köszönöm a megjelenésüket – mondta.

Natalja mondta ki, amire mindenki gondolt.

– Ez azt jelenti, hogy akár háborúra is készek vagyunk Berlin miatt?

– A főtitkár elvtárs nem hiszi, hogy háború lesz – felelt Gyimka azzal a kitérő fordulattal, amelyet Hruscsov rágott a szájába. – Kennedy nem bolond.

Miközben otthagyta az asztalt, látta, hogy Natasa meglepetten és csodálattal néz rá. Nem is gondolta volna, hogy ilyen kemény. Sosem volt selyempincsi, de ezek itt befolyásos és okos emberek, ő pedig rájuk kényszerítette az akaratát. Persze segített a pozíció: fiatal létére is a főtitkári lakosztály egyik íróasztalánál dolgozik, ami hatalmat ad neki. És paradox módon segített Filipov rosszindulata is, mert mindenki egyetértett abban, hogy keményen le kell csapni arra, aki a vezető hatalmát akarja aláásni.

Vera az előszobában álldogált. Olyan tapasztalt politikai munkatárs volt, aki ok nélkül nem esik pánikba. Gyimka rádöbbent, miről van szó.

– A nővérem, igaz? – kérdezte.

Vera rémülten nézett rá. Tágra nyílt a szeme.

– Honnan tudja? – kérdezte ámulva.

Nem volt ebben semmi csoda. Már egy ideje attól tartott, hogy Tánya bajba kerül.

– Mit csinált? – kérdezte.

– Letartóztatták.

– A fenébe!

Vera a kisasztalon heverő telefonkagylóra mutatott a készülék mellett. Gyimka fölkapta. Az anyjuk volt az.

– Tánya a Lubjankán van!

A Lubjanka a KGB-székház közhasználatú neve volt, ugyanis a Lubjanka téren állt. Ánya közel járt a hisztériához.

Gyimkának ez nem volt teljesen váratlan. Ikernővére és ő egyetértett abban, hogy a Szovjetunióban rengeteg rossz dolog van, azonban ő úgy vélte, reformra van szükség, a lány szerint viszont a kommunizmust el kell törölni. Ez a világnézeti ellentét semmit sem változtatott kölcsönös szeretetükön. A legjobb barátok voltak, amióta csak éltek.

Embereket le lehet tartóztatni azért, mert úgy gondolkoznak, mint Tánya – ez volt az egyik rossz.

– Nyugodj meg, anya, ki tudom hozni onnan – mondta Gyimka. Remélte, hogy az események igazolják a magabiztosságát. – Tudod, mi történt?

– Zavargás tört ki valamilyen felolvasáson!

– Lefogadom, hogy elment a Majakovszkij térre. Ha ez minden… – nem tudott mindent a nővére dolgairól, de rosszabbakat is feltételezett róla holmi szavalóesteknél.

– Csinálnod kell valamit, Gyimka! Mielőtt…

– Tudom. – Mielőtt vallatni kezdik, erre gondolt az anyja. Megborzongott a félelemtől. Minden szovjet állampolgárt megrémített a lehetőség, hogy kihallgathatják a KGB hírhedt alagsorában.

Először telefonon akart intézkedni, de úgy döntött, az nem lesz elég. Személyesen kell megjelennie. Egy pillanatig habozott: árthat a pályafutásának, ha megtudják róla, hogy elment a Lubjankára, kihozni a nővérét. De ez csak egy másodpercre lassította le. Tánya fontosabb nála, Hruscsovnál, az egész Szovjetuniónál.

– Már indulok is, anya – mondta. – Hívd fel Vologya bácsit, mondd el neki, mi történt!

– Ó, igen, jó ötlet! A bátyám tudni fogja, mi a teendő!

Gyimka letette a telefont.

– Hívja a Lubjankát – mondta Verának. – Egyértelműen közölje velük, hogy a főtitkár elvtárs irodájából telefonál, mert Hruscsov elvtársat aggasztja a neves újságíró, Tánya Dvorkina letartóztatása. Mondja meg nekik, hogy Hruscsov elvtárs titkára úton van, hogy utánanézzen a dolognak, és addig ne csináljanak semmit, amíg oda nem ér.

Az asszony jegyzetelt.

– Rendeljek kocsit?

A Lubjanka tér alig másfél kilométerre volt a Kremltől.

– Odalent van a motorom. Az gyorsabb. – Gyimka kivételezett káderként egy Voszhod 175-ös, ötsebességes, kétkipufogós motorral dicsekedhetett.

Paradox módon abból tudta, hogy Tánya valamilyen baj felé rohan, mert egy idő óta nem mondott el neki mindent. Normális körülmények között nem voltak titkaik egymás előtt. Olyan szorosan kötődtek egymáshoz, mint senki máshoz. Ha kettesben voltak otthon, mert anyjuk elment valahova, Tánya pucéran mászkált a lakásban, hogy tiszta fehérneműt vegyen elő a szárítóból, Gyimka pedig úgy pisilt, hogy nem csukta magára a fürdőszoba ajtaját. Barátai néha vigyorogva célozgattak rá, hogy ilyen fokú bizalmasság már erotikus, holott épp az ellenkezője volt igaz. Épp azért tudtak ennyire bensőséges viszonyban lenni, mert kapcsolatukban nyoma sem volt szexualitásnak.

Ám egy év óta érezte, hogy Tánya titkol valamit előle. Nem tudta, mi lehet az, de azért sejtette. Az biztos, hogy nem fiú: mindent elmeséltek egymásnak a szerelmi életükről, összehasonlították a tapasztalataikat, együtt éreztek a másikkal. Szinte biztosan politika, és Tánya kizárólag azért hallgat, mert őt akarja védeni.

Bekanyarodott a rettegett épület elé, amely a forradalom előtt egy biztosító palotájának épült sárga téglából. Rosszul volt a gondolattól, hogy a nővérét itt tartják fogva. Egy pillanatig attól félt, hogy elhányja magát.

A főbejárat előtt parkolt le, egy pillanatig várt, hogy visszanyerje az önuralmát, azután bement.

Tánya szerkesztője, Danyiil Antonov már ott volt, és egy KGB-ügynöknek érvelt az előcsarnokban. Danyiil apró, vékony emberke volt, Gyimka ártalmatlannak tartotta, de azért ki tudott állni magáért.

– Látni akarom Tánya Dvorkinát, méghozzá azonnal! – mondta éppen.

– Ez nem lehetséges – felelte a KGB-s konokul, mint egy öszvér.

Gyimka közbeszólt.

– A főtitkár elvtárs irodájából jöttem – mondta.

A KGB-snek ez sem imponált.

– És mit csinálsz ott, fiam? Te főzöd a teát? – kérdezte gorombán. – Hogy hívnak? – Félelmetes kérdés volt, hiszen ki merte volna megadni a nevét a KGB-nek?

– Dmitrij Dvorkinnak, és azért vagyok itt, hogy közöljem, Hruscsov elvtárs személyesen érdeklődik az ügy iránt.

– Na, húzz a picsába, Dvorkin – felelte az ügynök. – Hruscsov elvtárs semmit sem tud a dologról. Azért vagy itt, hogy kihúzd a nővéredet a pácból.

Gyimka megdöbbent a magabiztos durvaságtól. Sejtette, hogy sokan próbálják a befolyásos kapcsolataikra hivatkozva kimenteni rokonaikat vagy barátaikat a KGB fogságából. Ennek ellenére támadásba lendült.

– Hogy hívják?

– Metsz százados.

– És mivel vádolják Tánya Dvorkinát?

– Tettleg inzultált egy rendőrt.

– Egy lány eltángálta valamelyik bőrkabátos verőemberüket? – kérdezte gúnyosan Gyimka. – Előbb meg nyilván lefegyverezte. Menjen már, Metsz, ne legyen ilyen fasz.

– Egy felforgató összejövetelen vett részt. Szovjetellenes irodalmat terjesztett. – Odaadott Gyimkának egy összegyűrt papírlapot. – Az összejövetelen zavargás tört ki.

Gyimka a papírt nézte. A fejlécére a Szakadár szót írták. Már hallott erről a felforgató újságról. Nagyon is lehet, hogy Tányának köze van hozzá. Ez a szám Usztyin Bogyan operaénekesről szólt. Gyimkát egy pillanatra felháborította az égbe kiáltó állítás, hogy Bogyan tüdőgyulladástól haldoklik egy szibériai munkatáborban. Azután eszébe jutott, hogy Tánya ma tért vissza Szibériából, és rádöbbent, hogy ezt neki kellett írnia. Akkor pedig komoly bajba került.

– És azt állítja, hogy Tányánál volt ez a papír? – kérdezte. Látta Metsz habozását, és folytatta: – Gondoltam, hogy nem.

– Egyáltalán nem kellett volna ott lennie.

– Dvorkina riporter, maga féleszű! – szólt közbe Danyiil. – Éppen úgy figyelemmel kísérte az eseményt, mint a maguk tisztjei.

– Ő nem tiszt.

– Tudhatja, hogy a TASZSZ összes riportere együttműködik a KGB-vel.

– Nem tudja bizonyítani, hogy hivatalosan volt ott.

– Dehogynem. Én vagyok a rovatvezetője. Én küldtem oda.

Gyimka nem tudta, hogy ez igaz-e. Kételkedett benne. Hálás volt Danyiilnak, amiért a bőrét kockáztatja Tánya védelmében.

Metsz magabiztossága kezdett elpárologni.

– Egy Vaszilij Jenkov nevű emberrel volt, akinek a zsebében öt példányt találtunk ebből.

– Nem ismer semmilyen Vaszilij Jenkov nevű embert – mondta Gyimka. Ez igaz lehetett: neki bizonyosan nem említette ezt a nevet. – Ha zavargás volt, miből állapították meg, hogy ki kivel volt?

– Beszélnem kell a feletteseimmel – mondta Metsz, és elfordult.

– Ne várakoztasson sokáig – vakkantotta Gyimka szándékos nyerseséggel. – Lehet, hogy következőnek nem a teafőző fiú jön ide a Kremlből!

Metsz lement egy lépcsőn. Gyimka megborzongott: mindenki tudta, hogy a pincében vannak a kihallgatószobák.

Egy perccel később csatlakozott Gyimkához és Danyiilhoz egy idősebb ember, akinek a szájából cigaretta lógott. Rút, húsos arcán uralkodott az agresszív kaptafaáll. Danyiil észrevehetően nem örült neki. Pjotr Opotkin néven mutatkozott be, mint a hírrovat felelős szerkesztője.

Hunyorogva nézett a cigarettafüst mögül Gyimkára.

– Szóval a nővérét letartóztatták egy tiltakozó gyűlésen – mondta. A hangja dühös volt, de Gyimka érezte, hogy Opotkin ugyanakkor elégedett valamilyen okból.

– Egy szavalóesten – helyesbített.

– Nem nagy különbség.

– Én küldtem oda – szólt közben Danyiil.

– Azon a napon, amikor visszajött Szibériából? – kétkedett Opotkin.

– Igazából nem volt megbízatás. Javasoltam neki, hogy egyszer ugorjon el oda, nézze meg, mi folyik.

– Ne hazudj nekem – torkolta le Opotkin. – Csak védeni akarod.

Danyiil fölszegte az állát, és kihívóan nézett rá.

– Te nem ezért vagy itt?

Mielőtt Opotkin válaszolhatott volna, visszajött Metsz százados.

– Az ügyet még vizsgálják – mondta.

Opotkin bemutatkozott, és megmutatta az igazolványát Metsznek.

– Nem az a kérdés, hogy meg kell-e büntetni Tánya Dvorkinát, hanem az, hogy hogyan – mondta.

– Pontosan, Opotkin elvtárs – felelte Metsz tisztelettel. – Velem jönne?

Opotkin bólintott, Metsz levezette a lépcsőn.

– Ugye nem hagyja, hogy megkínozzák? – szólalt meg halkan Gyimka.

– Opotkin már egyébként is haragszik Tányára – felelte aggodalmasan Danyiil.

– Miért? Azt hittem, hogy jó újságíró.

– Ragyogó. De elutasította a meghívást a szombati összejövetelre Opotkin lakásán. Azt akarta, hogy maga is menjen. Pjotr szereti a fontos embereket. Nagyon sérti az elutasítás.

– A francba!

– Mondtam Tányának, hogy el kellett volna fogadnia.

– Tényleg maga küldte a Majakovszkij térre?

– Dehogy. Sosem írunk nem hivatalos összejövetelekről.

– Köszönöm, hogy védeni próbálja.

– Nagyon szívesen, bár nem hinném, hogy működik.

– Mit gondol, mi lesz most?

– Talán kirúgják. Valószínűbb, hogy elküldik valami ronda helyre, mondjuk Kazahsztánba. – Danyiil elkomorodott. – Olyan kompromisszumon gondolkodom, amely kielégíti Opotkint, de nem túl kemény Tánya szempontjából.

Gyimka a bejárat felé nézett, ahol most lépett be egy torzsára nyírt hajú, negyvenes férfi a szovjet hadsereg tábornoki egyenruhájában.

– Na végre, Vologya bácsi! – mondta.

Vologya Peskovnak ugyanolyan szúrós kék szeme volt, mint Tányának.

– Mi ez a szar? – kérdezte dühösen.

Gyimka előadta, mi a helyzet. Már majdnem befejezte, amikor felbukkant Opotkin.

– Tábornok elvtárs – mondta mézesmázosan Vologyának –, megbeszéltem unokahúga problémáját KGB-s barátainkkal, akik közölték velem, hogy az egészet a TASZSZ belső ügyének tekintik.

Gyimka fellélegzett, de rögtön utána az jutott az eszébe, nem azon mesterkedett-e egész idő alatt Opotkin, hogy olyan színben tűnhessen fel, mint aki szívességet tett Vologyának?

– Hadd javasoljak valamit – szólt Vologya. – Azzal hangsúlyozhatnák az ügy komolyságát, anélkül hogy bárkit is megvádolnának, ha egyszerűen áthelyeznék Tányát.

Danyiil épp egy perce említette ugyanezt a büntetést.

Opotkin töprengve bólintott, mintha az ötletet fontolgatná. Gyimka azonban biztos volt benne, hogy boldogan rábólintana Peskov tábornok összes „javaslatára”.

– Talán külföldi tudósító lehetne – szólalt meg Danyiil. – Beszél németül és angolul.

Ez azért túlzás, gondolta Gyimka. Tánya mindkét nyelvet tanulta az iskolában, de az nem ugyanaz, mint beszélni. Danyiil attól igyekszik megkímélni, hogy büntetésből a Szovjetunió valamelyik isten háta mögötti zugába kerüljön.

– Akkor továbbra is küldheti a híreit a rovatomnak – tette hozzá Danyiil. – Nem szeretném elveszíteni, túl jól ír.

Opotkin kétkedve sandított rá.

– Nem küldhetjük Londonba vagy Bonnba. Az jutalom lenne.

Ez igaz. A kiküldetéseknek a tőkés államokba óriási volt az ázsió-ja. Kolosszális fizetés járt vele, és noha nem lehetett belőle annyi mindent vásárolni, mint a Szovjetunióban, a szovjet állampolgárok még így is sokkal jobban éltek Nyugaton, mint otthon.

– Talán megfelelne Kelet-Berlin vagy Varsó – szólt Vologya.

Opotkin bólintott. Egy másik kommunista ország sokkal inkább elmegy büntetésnek.

– Örülök, hogy meg tudtuk oldani ezt a problémát – mondta Vologya.

Opotkin odaszólt Gyimkának:

– Szombat este összejövetel lesz nálam. Nincs kedve eljönni?

Gyimka sejtette, hogy ez a pecsét az üzleten. Bólintott.

– Tánya már említette – válaszolta hazug lelkesedéssel. – Mindketten ott leszünk. Köszönöm a meghívást.

Opotkin felragyogott.

– Történetesen tudok egy helyről egy kommunista országban, amely épp most üresedik meg – mondta Danyiil. – Akár holnap indulhatna.

– Melyik az? – kérdezte Gyimka.

– Kuba.

Opotkin most már igazán rózsás kedvre derült.

– Ez elfogadható.

És biztosan jobb, mint Kazahsztán, gondolta Gyimka.

Metsz jelent meg az előcsarnokban Tányával. Gyimka szíve gyorsabban vert: a lány sápadtnak és rémültnek, de sértetlennek tűnt.

– Javasolnám, hogy Tanyusa a jövőben kerülje a szavalóesteket – mondta Metsz egyszerre alázatoskodva és kihívóan, mint a kutya, amelyik azért csahol, mert fél.

Vologya bácsi úgy nézett rá, mintha legszívesebben megfojtaná a hülyét, de közben mosolygott.

– Nagyon ésszerű tanács!

Valamennyien kimentek. Leszállt az est.

– Itt a motorom, hazaviszlek – mondta Gyimka.

– Köszönöm – felelte a lány. Látszott rajta, hogy meg akar beszélni valamit a testvérével.

– Hadd vigyelek én a kocsimmal, elég rozogának tűnsz a motorozáshoz – ajánlotta fel Vologya bácsi, aki nem tudott úgy olvasni a lány gondolataiban, mint Gyimka.

– Köszönöm, bácsi – felelte Tánya –, de inkább Gyimkával megyek.

Vologya vállat vont, és beszállt a várakozó ZiL limuzinba. Danyiil és Pjotr elbúcsúztak.

Amint hallótávolságon kívül kerültek, Tánya rémülten fordult Gyimkához.

– Mondtak valamit Vaszilij Jenkovról?

– Igen. Azt, hogy vele voltál. Igaz?

– Igen.

– A francba! De nem a pasid, ugye?

– Nem. Tudod, mi történt vele?

– A Szakadár öt példányát találták meg a zsebében, egyhamar nem kerül ki a Lubjankáról, még akkor sem, ha magas helyeken vannak barátai.

– A fenébe! Gondolod, hogy nyomozni fognak utána?

– Ebben biztos vagyok. Tudni akarják, vajon csak terjesztette-e a Szakadárt, vagy ő készítette, mert akkor sokkal komolyabb az ügy.

– Lesz házkutatás?

– Hanyagság lenne, ha nem. Miért, mit találnának?

A lány körülnézett, de senki nem volt a közelükben. Ennek ellenére is súgva felelt:

– Az írógépet, amelyen a Szakadárt írták.

– Akkor örülök, hogy Vaszilij nem a pasid, mert a következő huszonöt évet Szibériában fogja tölteni.

– Ne mondj ilyet!

Gyimka összevonta a szemöldökét.

– Azt tudom, hogy nem vagy szerelmes bele… de nem vagy teljesen közömbös sem iránta.

– Nézd, ő bátor ember és csodálatos költő, de a kapcsolatunknak semmi köze a szerelemhez. Soha még csak meg se csókoltam. Az a típus, aki fut minden szoknya után.

– Mint az én Valentyin barátom. – Gyimka egyetemi szobatársa, Valentyin Lebegyev valóságos Don Juan volt.

– Igen, pontosan olyan.

– Na és… mennyiben érint téged, hogy házkutatást tartanak Vaszilijnál, és megtalálják azt az írógépet?

– Sokban. Együtt csináltuk a Szakadárt. A mai számot én írtam.

– A fenébe! Ettől tartottam. – Gyimka már tudta, mit titkolt előle a nővére az elmúlt évben.

– Most rögtön el kell mennünk abba a lakásba, hogy elhozzuk az írógépet, és megszabaduljunk tőle – jelentette ki Tánya.

Gyimka egy lépést hátrált.

– Ez teljességgel lehetetlen. Felejtsd el.

– Muszáj!

– Nem. Érted mindent hajlandó vagyok kockáztatni, sok mindent hajlandó lennék megtenni olyasvalakiért is, akit szeretsz, de ezért az emberért nem viszem vásárra a bőröm. A végén még mi is abban a kurva Szibériában kötünk ki.

– Akkor én teszem meg.

Gyimka összevont szemöldökkel mérlegelte a kockázatokat.

– Ki tud még rólad és Vaszilijról?

– Senki. Óvatosak voltunk. Valahányszor elmentem hozzá, figyeltem, hogy nem követnek-e. Nyilvános helyen sosem találkoztunk.

– Akkor a KGB nyomozása nem fogja összekapcsolni veled.

A lány habozott, és a fiú ekkor már tudta, hogy komoly bajban vannak.

– Mi van? – kérdezte.

– Attól függ, milyen alapos a KGB.

– Miért?

– Ma délben, amikor elmentem Vaszilijhoz, volt ott egy lány – Varvara.

– Bassza meg!

– Akkor jött ki az ajtón. Nem tudja a nevem.

– De felismerne-e, ha a KGB megmutatná neki a Majakovszkij téren letartóztatott személyek fotóit?

– Alaposan végigmért, gondolom, riválisnak tartott. Igen, felismerné az arcom – mondta riadtan a lány.

– Ó, az istenit, akkor tényleg el kell mennünk azért az írógépért. Anélkül legföljebb azt gondolhatják, hogy Vaszilij csupán terjesztette a Szakadárt, és valószínűleg nem nyomozzák le minden alkalmi ismerősét, különösen, ha sok van neki. Te pedig megszabadulhatsz tőle. Ha megtalálják azt az írógépet, neked véged.

– Egyedül csinálom. Igazad van, sokkal nagyobb veszélyt hozok rád.

– Én viszont nem hagyom, hogy egyedül menj neki – felelte a fiú. – Mondd a címet.

A lány megmondta.

– Nincs túl messze – állapította meg Gyimka. – Szállj föl a motorbiciklire. – Felült, berúgta a motort.

Tánya habozott, azután felkászálódott a testvére mögé.

Gyimka bekapcsolta a fényszórót, és elindultak.

Menet közben a fiú azon töprengett, nem szállt-e ki máris a KGB házkutatást tartani Vaszilijhoz. Úgy döntött, hogy lehetséges, de nem valószínű. Körülbelül negyven-ötven embert fogtak le, az éjszaka nagy részében el lesznek foglalva az előzetes kihallgatásokkal, az adatfelvétellel, a besorolással fontosság szerint. Akárhogy is, ajánlatos az óvatosság.

Amikor odaért a Tányától kapott címhez, lassítás nélkül robogott el a ház előtt. Az utcalámpák megvilágították a hatalmas, tizenkilencedik századi épületet. Az összes ilyen épületből hivatal lett vagy bérház. Nem állt odakint autó, nem őgyelegtek bőrkabátos KGB-ügynökök a bejáratnál. Gyimka körbemotorozta a háztömböt anélkül, hogy bármi gyanúsat észlelt volna, utána pár száz méterrel a bejárattól leparkolt.

Leszálltak a motorról. Egy kutyát sétáltató nő rájuk köszönt:

– Jó estét! – azután továbbment.

Beléptek az épületbe. A hajdani pompás előcsarnokban egyetlen magányos villanykörte világította meg a csorba, összekaristolt márványpadlót. A díszlépcső korlátja is jó néhány helyen hiányos volt.

Fölmentek a lépcsőn. A lány elővett egy kulcsot, kinyitotta a lakás ajtaját. Beléptek, bezárták az ajtót.

Tánya bement a nappaliba, ahol egy szürke macska nézett rájuk gyanakodva. Kiemelt a szekrényből egy nagy dobozt, amely félig tele volt macskatáppal. Beletúrt, előhúzott egy fedeles írógépet. Azután néhány stencilpapírt.

Összetépte a papírt, a kályhába dobta, gyufával meggyújtotta. Miközben nézték, ahogy a lapok égnek, Gyimka dühösen felmordult:

– Mi a nyavalyáért kockáztattál mindent egy üres tiltakozás miatt?

– Brutális zsarnokságban élünk – felelte a lány. – Tennünk kell valamit, hogy életben tartsuk a reményt.

– Olyan társadalomban élünk, amely a kommunizmust építi – vágott vissza Gyimka. – Ez nem könnyű, és vannak problémáink. De inkább abban kellene segítened, hogy megoldjuk ezeket a problémákat, ahelyett hogy elégedetlenséget szítasz.

– Hogyan találhatsz megoldásokat, ha senkinek nem engedik meg, hogy beszéljen a problémákról?

– A Kremlben folyton ezekről a problémákról beszélünk.

– És ugyanaz a néhány szűk látókörű ember mindig úgy dönt, hogy nincs szükség nagyobb változtatásokra.

– Egyáltalán nem szűk látókörűek. Vannak, akik keményen dolgoznak azért, hogy változzanak a dolgok. Adj időt nekünk.

– A forradalom negyven éve tört ki. Még mennyi időre van szükségetek, hogy elismerjétek a kommunizmus csődjét?

A papírlapok gyorsan fekete pernyévé égtek a tűzben. Gyimka ingerülten fordult el a testvérétől.

– Olyan sokszor vitatkoztunk már erről. Most inkább tűnjünk innen.

Felkapta az írógépet. Tánya a macskát nyalábolta fel, azután kimentek.

Miközben távoztak, aktatáskás férfi lépett be az előcsarnokba. Biccentett, amikor fölfelé jövet elhaladt mellettük a lépcsőn. Gyimka abban reménykedett, hogy ebben a rossz világításban nem jegyzi meg az arcukat.

A kapuban Tánya letette a járdára a macskát.

– Mostantól a magad ura vagy, Mademoiselle – mondta.

A macska megvetően elvonult.

Sietni kezdtek a sarok felé. Gyimka hasztalanul próbálta a zakója alá rejteni az írógépet. Rémületére még a hold is felkelt, és tökéletes kivilágítást adott nekik.

A motornál odaadta az írógépet a lánynak.

– Hogy akarsz megszabadulni tőle? – súgta.

– A folyó?

A fiú vadul törte a fejét. Eszébe jutott egy hely a parton, ahova ő és diáktársai eljártak párszor éjszakai vodkázásokra.

– Tudok egy helyet.

Fölszálltak a motorra, Gyimka déli irányban hajtott kifelé a központból. A hely, amelyre gondolt, a város peremén volt, és ez előny: valószínűtlen, hogy ott észreveszik őket.

Húsz percen át robogtak, mielőtt megálltak a Nyikolo-Perervinszkij-kolostornál.

Az ódon épület nagyszerű katedrálisával együtt mostanra rommá lett, évtizedek óta nem használták, kincseit rég elhordták. Egy keskeny földnyelven állt a délnek tartó országút és a Moszkva folyó között. Körülötte most húzták fel az új, magas bérházakat, de éjszakára kihalt a vidék. Senkit nem láttak.

Gyimka a motort betolta az útról egy ligetbe, és a támasztóvillára állította. Azután odavezette Tányát a romos kolostorhoz. A lepusztult épületek kísértetiesen fehérlettek a holdfényben. A katedrális hagymakupolái behorpadtak, de a kolostor zöld, mázas tetőcserepei nagyrészt érintetlenek voltak. Gyimka nem szabadulhatott az érzéstől, hogy szerzetesek nemzedékeinek kísértetei figyelik őket a betört ablakokból.

Elindult egy mocsaras mezőn a folyó felé.

– Honnan ismered ezt a helyet? – kérdezte Tánya.

– Ide jártunk egyetemista korunkban. Berúgtunk és figyeltük, hogyan kel fel a nap a víz fölött.

Kiértek a partra. A széles ívben kanyarodó csatorna lomha vize békésen terpeszkedett a holdfényben. Gyimka tudta, hogy elég mély, megfelel a céljaiknak.

Tánya habozott.

– Micsoda pocsékolás – mondta.

Gyimka vállat vont.

– Az írógépek drágák.

– Nemcsak a pénzről van szó. Egy önálló hang, egy másfajta világszemlélet, másféle vélemény. Egy írógép egyenlő a szólásszabadsággal.

– Akkor jobb, ha megszabadulsz tőle.

A lány odaadta neki az írógépet.

A fiú a hengert a legszélső állásba húzta, hogy legyen mit megfognia.

– Na, hát akkor! – mondta. Lendületet vett, és teljes erejéből elhajította az írógépet, bele a folyóba. Nem repült túl messzire, de megnyugtató volt a loccsanás, amellyel eltűnt a szemük elől.

Álltak és figyelték a hullámfodrokat a holdfényben.

– Köszönöm – mondta Tánya. – Különösen miután nem hiszel abban, amit én csinálok.

A fiú átkarolta a vállát, és elindultak visszafelé.

7. fejezet

George Jakes savanyú hangulatban volt. A karja még mindig borzalmasan fájt, noha begipszelték és felkötötték. Az állást, amelyet annyira szeretett volna, elvesztette, még mielőtt megkapta: ahogy Greg megjósolta, a Fawcett-Renshaw Ügyvédi Iroda visszavonta ajánlatát, amikor az újságok leközölték George nevét a sebesült szabadságmenetesek között. Egyszerűen nem tudta, mihez kezdjen.

A diplomaosztó ünnepséget, amelyet avatási napnak hívnak, a Harvard Egyetem Régi Udvarán tartották egy füves téren, a szép, vörös téglás egyetemi épületek négyszögében. Az egyetemi tanács tagjai cilinderben és zsakettben vonultak fel. Díszdoktorrá avatták a brit külügyminisztert, egy Lord Home nevű, csapott állú arisztokratát és a fura nevű McGeorge Bundyt, Kennedy elnök csapatának egyik tagját a Fehér Házból. Rosszkedve mellett George búsult is egy kicsit, amiért elhagyja a Harvardot. Hét évet töltött itt, először mint diák, majd mint joghallgató. Találkozott néhány rendkívüli egyéniséggel, szerzett pár jó barátot. Minden vizsgáján átment. Sok nővel randevúzott, hárommal le is feküdt. Egyszer berúgott, és utálta az érzést, hogy elveszítette az ellenőrzést önmaga fölött.

De leginkább dühös volt, így nem lubickolhatott a nosztalgiában. Az annistoni csürhe garázdálkodása után erélyes válaszra számított a Kennedy-kormánytól. Jack Kennedy liberálisnak mutatkozott az amerikai nép előtt, amivel elnyerte a feketék szavazatait. Bobby Kennedy igazságügyi miniszter volt a törvény legfőbb őre az országban. George arra számított, hogy Bobby hangosan és félreérthetetlenül közli, hogy az Egyesült Államok alkotmánya Alabamára is érvényes.

De Bobby nem szólalt meg.

Senkit sem tartóztattak le, amiért megtámadták a szabadságmeneteseket. Egyetlen erőszakos bűncselekmény után sem nyomozott sem a helyi rendőrség, sem az FBI. Amerikában 1961-ben a rendőrség ölbe tett kézzel nézte végig, ahogy a fehér fajgyűlölők megtámadják a polgárjogi harcosokat, összetörik a csontjukat, igyekeznek elevenen elégetni őket – azután megússzák.

Maria Summerst egy orvosi rendelőben látta utoljára. A sérült szabadságmeneteseket nem vették fel a legközelebbi kórházban, de végül csak találtak embereket, akik hajlandók voltak kezelni őket. George törött karját éppen ellátta egy ápolónő, amikor odajött Maria, és közölte, hogy sikerült jegyet szereznie egy chicagói gépre. A fiú felállt volna, és átöleli, ha teheti. Így a lány csak megcsókolta az arcát, aztán eltűnt.

Vajon látja-e még? Bele tudna szeretni. Talán már meg is történt. Tíznapi folyamatos beszélgetésük közben egyszer sem unta magát: a lány legalább olyan okos volt, mint ő, talán még okosabb is. És noha ártatlannak tűnt, olyan bársonyos barna tekintete volt, hogy George-nak muszáj volt elképzelnie gyertyafényben.

Az avatás délelőtt fél tizenkettőkor ért véget. Diákok, szülők és öregdiákok elszállingóztak a magas szilfák árnyékában a bankettekre, amelyeken a végzősök megkapják a diplomájukat. George a családját kereste, de először nem találta őket.

Viszont meglátta Joseph Hugót.

Egyedül állt John Harvard bronzszobra mellett, és éppen rágyújtott az egyik hosszú cigarettájára. A fekete ünnepi talárban még tésztásabb volt a fehér bőre. George ökölbe szorította a kezét. A szart is szerette volna kiverni a patkányból. De a bal karja használhatatlan volt, és egyébként is, ha épp ezen a napon keverednek ökölharcba a Régi Udvaron, akkor elszabadul a pokol. Talán még a diplomájukat is elveszíthetik. Neki pedig máris éppen elég baja van. Az lenne a legbölcsebb, ha átnézne a férfin, és továbbmenne.

Ehelyett megszólalt:

– Hugo, szar alak vagy!

Hiába volt törött a karja, Hugo így is megrémült tőle. Ugyanakkora volt, mint George, és valószínűleg legalább olyan erős, ám George-ot fűtötte a harag, és ezt Joseph is tudta. Lesütötte a szemét, megpróbált eloldalogni, miközben azt motyogta:

– Nem akarok beszélni veled.

– Nem lep meg. – George elállta az útját. – Csak nézted, ahogy az a megveszett banda rám támad. Azok a vadállatok eltörték a karomat.

Hugo hátrált egy lépést.

– Nem kellett volna Alabamába menned.

– Neked pedig nem kellett volna úgy tenned, mintha polgárjogi aktivista lennél, miközben egész idő alatt a másik oldalnak kémkedtél. Ki fizetett, a Ku-Klux-Klan?

Hugo védekezően fölszegte az állát. George legszívesebben odavágott volna.

– Önként adtam információkat az FBI-nak – felelte.

– Szóval ingyen csináltad! Nem is tudom, hogy ez javít vagy ront a helyzeteden.

– Már nem sokáig leszek önkéntes. A jövő héten kezdem a munkát az Irodában – mondta annak az embernek a félig zavart, félig kihívó hangján, aki most vallotta be, hogy egy vallási szektához tartozik.

– Ugyancsak jó spicli lehettél, ha munkát adtak neked.

– Mindig is a bűnüldözésben akartam dolgozni.

– Annistonban nem ezt csináltad. Ott a bűnözők oldalán álltál.

– Ti meg kommunisták vagytok. Hallottam, amikor Marx Károlyról beszéltél.

– Meg Hegelről, Voltaire-ről, Gandhiról és Jézus Krisztusról. Menj már, Hugo, ennyire még te sem lehetsz ostoba!

– Gyűlölöm a rendetlenséget.

Éppen ez a probléma, tűnődött keserűen George. Az emberek gyűlölik a rendetlenséget. A sajtó azzal vádolta a szabadságmeneteseket, hogy ők szítják a viszályt, nem a faji elkülönítés hívei a baseballütőikkel, a bombáikkal. Azt hitte, megbolondul tehetetlen dühében: hát senki sincs Amerikában, aki felfogná, mi a helyes?

A gyep túlsó szélén észrevette Verena Marquandot, és intett neki. Hirtelen elveszítette érdeklődését Joseph Hugo iránt.

Verena irodalom szakon végzett, de olyan kevés színes bőrű járt a Harvardra, hogy valamennyien ismerték egymást. Verena pedig olyan szép volt, hogy George akkor is felfigyel rá, ha ezer színes bőrű lány van a Harvardon. A szeme zöld volt, a bőre akár a karamellfagylalt. A talár alatt rövid, zöld ruhát viselt, hogy minél több látsszon hosszú, sima lábából. A szögletes kalapot hetykén félrecsapta. Bomba nő volt.

Mindenki azt mondta, szép pár lennének, mégsem randevúztak. Valahányszor a fiú facér volt, a lány járt valakivel, és fordítva. Most pedig már késő.

Verena szenvedélyes polgárjogi harcos volt, és a diploma után le akart menni Atlantába, hogy Martin Luther Kingnek dolgozzon.

– Tényleg sikerült elkezdenetek valamit ezzel a Szabadságmenettel! – mondta lelkesen.

Igazat beszélt. Az annistoni gyújtóbombás támadás után George begipszelt karral, repülőgéppel jött el Alabamából, mások azonban folytatták a küzdelmet. Tíz nashville-i diák busszal utazott Birmin-ghambe, ahol letartóztatták őket. Új szabadságmenetesek vették át az első csoport helyét. A fehér fajgyűlölők ismét tömeges erőszakkal válaszoltak. A Szabadságmenetekből mozgalom lett.

– Én viszont elveszítettem az állásomat – felelte George.

– Gyere le Atlantába, és dolgozz Kingnek! – vágta rá Verena.

George meglepődött.

– Ő mondta, hogy szólj nekem?

– Nem, de szüksége van ügyvédekre, és a jelentkezők közül egy sincs még fele olyan okos sem, mint te!

Ez fölkeltette George kíváncsiságát. Csaknem beleszeretett Maria Summersbe, de jobb, ha elfelejti: valószínűleg sohasem látja többé. Vajon Verena járna-e vele, ha mindketten Kingnek dolgoznának?

– Jó ötlet – mondta. De még gondolkozni akart rajta. Másra terelte a szót. – Itt van a családod?

– Hát persze, gyere, ismerkedj meg velük.

Verena szülei híres emberek, Kennedy támogatói voltak. George remélte, hogy most majd bírálni fogják az elnököt, amiért alig reagál a fajgyűlölők erőszakosságára. Talán George és Verena rábeszélhetné őket egy sajtóközleményre. Sokat enyhítene sajgó karja kínjain.

Verena mellett keresztülvágott a gyepen.

– Mama, papa, ő a barátom, George Jakes! – mondta Verena.

Verena apja magas, jól öltözött fekete férfi volt, az anyja fehér nő, aki bonyolult frizurába fésültette szőke haját. George sokszor látta a fényképüket: híres vegyes házaspár voltak. Percy Marquand, a „Néger Bing Crosby”, filmsztár és sanzonénekes volt, Babe Lee vagány szerepekre szakosodott színpadi színésznő.

– Mr. Jakes, odalent Alabamában mindnyájunkért tört el a karja – szólalt meg Percy slágerek tucatjaiból ismerős, meleg baritonján. − Megtiszteltetés, hogy kezet szoríthatok önnel.

– Köszönöm, uram, de kérem, szólítson George-nak.

Babe Lee ugyancsak megszorította a kezét, és közben úgy nézett a szemébe, mintha feleségül akarna menni hozzá.

– Olyan hálásak vagyunk, George, és olyan büszkék is vagyunk magára! – Viselkedése annyira csábító volt, hogy George feszengve sandított a férjre, azt hitte, mérges lesz. Ám sem Percy, sem Verena nem zavartatta magát. Lehet, hogy Babe minden férfival így bánik?

Amint kiszabadult a keze Babe szorításából, Percyhez fordult.

– Tudom, hogy tavaly a választáson Kennedy elnöknek korteskedett – mondta. – Nem dühös most, hogy az elnök így reagál a polgárjogi helyzetre?

– Valamennyien csalódottak vagyunk – felelte Percy.

Verena közbevágott:

– El is hiszem! Bobby Kennedy arra kérte a szabadságmeneteseket, hogy egy időre állítsák magukat takarékra! Ezt képzeljétek! A CORE természetesen visszautasította a javaslatot. Amerikában a törvény uralkodik, nem a csőcselék!

– Ezt az igazságügyi miniszternek kellett volna kijelentenie – tette hozzá George.

Percy zavartalanul bólogatott, miközben kétfelől támadták.

– Úgy hallottam, hogy a kormányzat alkut kötött a déli államokkal – mondta. George a fülét hegyezte: ez nem volt benne az újságokban. – Az államok kormányzói beleegyeztek, hogy megfékezik a söpredéket, és a Kennedy testvérek pontosan ezt akarják.

George tisztában volt vele, hogy a politikában semmi sincs ingyen.

– És mi ennek az ára?

– Az igazságügyi miniszter szemet huny a szabadságmenetesek törvénytelen letartóztatása fölött.

Verena felháborodott.

– Nekem ezt eddig nem is mondtad, papa! – közölte élesen.

– Tudtam, hogy csak felmérgesítene, drágám.

Verena arca elsötétedett a leereszkedő hangtól. Elfordította a tekintetét.

George föltette a kulcskérdést:

– Fog nyilvánosan tiltakozni, Mr. Marquand?

– Gondoltam rá – felelte Percy. – De nem hinném, hogy nagy hatása lenne.

– 1964-ben talán nem Kennedyre szavaznának a fekete választópolgárok.

– Biztos, hogy erre van szükségünk? Valamennyiünknek rosszabb lenne, ha olyasvalaki kerülne a Fehér Házba, mint Dick Nixon.

– Akkor mit tehetünk? – háborgott Verena.

– Ami az elmúlt hónapban történt a Délen, kétségkívül azt bizonyítja, hogy a törvény önmagában gyenge. Új polgárjogi törvényre van szükségünk.

– Ámen! – szólt George.

Percy folytatta:

– Talán segíthetek ebben. Pillanatnyilag van egy kevés befolyásom a Fehér Házban. Ha bírálom a Kennedy családot, ezt veszítem el.

George úgy érezte, hogy Percynek meg kellene szólalnia. Verena osztozott a véleményében.

– Ki kellene mondanod, mi az igazság! Amerikában túl sok a megfontolt ember. Ezért alakult ki ez a helyzet is!

Az anyja felháborodott.

– Apád arról ismert, hogy megmondja az igazat – közölte sértődötten. – Számtalanszor vállalta érte a kockázatot!

George már látta, hogy Percyt nem lehet rábeszélni a közszereplésre. Talán igaza is van. Egy új polgárjogi törvény lehetetlenné tenné a déli államoknak, hogy elnyomják a négereket. Talán ez lenne a valódi megoldás.

– Jobb, ha megkeresem a családom – mondta. – Örülök, hogy megismerhettem önöket.

– Gondolkodj azon, nem akarsz-e Martinnak dolgozni! – kiáltott utána Verena, amikor a fiú elindult.

George átment a parkba, ahol a jogászok diplomaosztását tartották. A parkban felállítottak egy ideiglenes emelvényt, és sátrakat vertek, amelyekben kecskelábú asztalok várták, hogy feltálalják rájuk az ünnepi ebédet. Rögtön megtalálta a szüleit.

Az anyja új, sárga ruhát viselt. Rég spórolhatott rá, mert kevély asszony volt, kizárólag George-nak fogadott el bármit is a gazdag Peshkovéktól. Végignézett talárt és egyetemi szögletes kalapot viselő fián.

– Ez életem legbüszkébb napja – mondta, majd váratlanul elsírta magát.

Ez annyira szokatlan volt tőle, hogy George meghökkent. Az anyja huszonöt éve nem volt hajlandó gyengének mutatkozni. Átkarolta, magához szorította.

– Szerencsém, hogy te vagy az anyám – mondta neki.

Gyengéden kibontakozott Jacky öleléséből, tiszta, fehér zsebkendőjével felitatta anyja arcáról a könnyeket. Azután az apjához fordult. A legtöbb öregdiákhoz hasonlóan Greg is szalmakalapot viselt, amelynek szalagjára rányomták az évet – az ő esetében az 1942-t –, amikor végzett a Harvardon.

– Gratulálok, fiam – mondta, és megrázta George kezét. Nos, gondolta George, itt van, és már ez is valami.

Egy perccel később megérkeztek George nagyszülei, mindketten orosz emigránsok. Nagyapja, Lev Peshkov kocsmákkal és éjszakai lokálokkal kezdte pályafutását Buffalóban, most pedig egy hollywoodi filmstúdiója volt. Nagypapa mindig elegáns volt, ma például fehér öltönyt viselt. George sose tudta, hova tegye. Általában kíméletlen üzletembernek tartották, aki nem sokat törődik a törvényekkel. Másrészt szerette fekete unokáját, bőkezűen ellátta apanázzsal, és fizette a tanulmányait.

Most bizalmasan megfogta George karját:

– Adok egy jó tanácsot a jogi pályafutásodhoz. Sose képviselj bűnözőket.

– Miért?

– Mert azok vesztesek – kuncogott nagyapa.

Lev Peshkovot elég sokan tartották bűnözőnek, aki szeszt csempészett a tilalom éveiben.

– Minden bűnöző vesztes? – kérdezte George.

– Azok, akiket rajtakapnak, igen – felelte Lev. – A többinek pedig nincs szüksége ügyvédre. – Jóízűen nevetett.

Nagyanyja, Marga melegen megcsókolta.

– Ne is hallgass a nagyapádra – mondta.

– Muszáj hallgatnom – felelte George. – Ő fizette a tandíjamat.

Lev rábökött az ujjával.

– Örülök, hogy ezt észben tartod.

Marga nem törődött vele.

– Odanézzenek! – mondta szeretettel. – Milyen csinos, és kész ügyvéd!

George volt Marga egyetlen unokája. Imádta a fiút. Valószínűleg még délután odacsúsztat neki ötven dollárt.

Marga dizőz volt egy lokálban, és még hatvanöt évesen is úgy mozgott, mintha színpadon lenne testhez álló ruhában. Fekete haja ma már valószínűleg festésnek köszönhette a színét. George tudta, hogy több ékszert tett magára, mint amennyit egy szabadtéri összejövetelen illik, azonban úgy vélte, mivel Marga nem feleség, hanem szerető, szükségét érzi az efféle státusszimbólumoknak.

Csaknem ötven éve volt Lev szeretője. Greg volt az egyetlen gyerekük. Levnek Buffalóban volt egy felesége is, Olga és egy lánya, Daisy, aki egy angolhoz ment feleségül, és Londonban élt. Így George-nak voltak angol unokatestvérei, akiket sose látott – feltételezhetőleg fehérek.

Marga puszit adott Jackynek. George észrevette, hogy a közelükben állók meglepetten és helytelenítően néznek rá. Még a liberális Harvardon is szokatlan volt, hogy egy fehér ember magához öleljen egy négert. De hát George családja mindig feltűnést keltett ama ritka alkalmakkor, amikor együtt jelentek meg a nyilvánosság előtt. Még olyan helyeken is, ahova mindenféle színt beengedtek, egy vegyes család máig előhívhatta a fehérek lappangó előítéleteit. George ma még okvetlenül megkapja valakitől az elsuttogott megjegyzést: „keverék”. Hát majd elengedi a füle mellett a sértést. Fekete nagyszülei régen meghaltak, ez volt az ő családja. Hogy ez a négy ember majd elszáll a büszkeségtől az ő diplomája miatt, az minden pénzt megér.

– Tegnap az öreg Renshaw-val vacsoráztam – újságolta Greg. – Rábeszéltem, hogy a Fawcett-Renshaw újítsa meg az állásajánlatát.

– Csodálatos! – örvendezett Marga. – George, végül mégis washingtoni ügyvéd leszel!

Jacky ritkán mosolygott, de most megtette, miközben Gregre pillantott.

– Köszönöm, Greg – mondta.

Greg figyelmeztetően fölemelte az ujját.

– De vannak feltételeik – mondta.

– Ó, George minden ésszerű feltételt elfogad – felelte Marga. – Számára ez igazán nagyszerű lehetőség.

Mármint egy fekete srácnak, találta ki George a nagyanyja gondolatát, de nem tiltakozott. Elvégre Margának igaza van.

– Milyen feltételekről van szó? – kérdezte óvatosan.

– Semmi olyasmi, ami ne lenne érvényes a világ bármelyik ügyvédjére – felelte Greg. – Maradj ki a balhékból. Egy ügyvéd nem állhat szemben a hatóságokkal.

George gyanakodott.

– Miféle balhékból?

– Többé ne vegyél részt tiltakozó mozgalmakban, menetekben, tüntetésekben. Ilyesmi. Ügyvédbojtárként egyébként sem lesz rá időd.

A javaslat felmérgesítette George-ot.

– Szóval kezdjem azzal munkás életemet, hogy semmit sem teszek többé a szabadságért?

– Ne így nézd – felelte az apja.

George lenyelt egy dühös visszavágást. A család csak a legjobbat akarja neki. Igyekezett semleges hangon válaszolni.

– Hát hogyan?

– Mindössze arról van szó, hogy a te szereped a polgárjogi mozgalomban nem a frontkatonáé. Támogasd őket. Évente egyszer küldj egy csekket a NAACP-nek. – A National Association for the Advancement of Colored People (Nemzeti Szövetség a Színes Bőrű Emberek Haladásáért) a legrégibb és legkonzervatívabb polgárjogi csoport volt: ellenezték a Szabadságmeneteket, mert túlságosan provokatívnak tartották őket. – Szóval maradj nyugton. Hagyd, hogy más szálljon föl a buszra.

– Van még egy lehetőség – mondta George.

– Mi az?

– Dolgozhatok Martin Luther Kingnek.

– Munkát ajánlott?

– Megkeresett.

– Mit fizetne?

– Azt hiszem, nem túl sokat.

– Ne gondold, hogy akkor is jöhetsz hozzám apanázsért, ha elutasítasz egy ilyen tökéletes állást! – figyelmeztette Lev.

– Jól van, nagyapa – válaszolta George. – De azt hiszem, mindenképpen elfogadom az állást.

Az anyja is csatlakozott a vitához.

– Ó, George, ne tedd! – Folytatta volna, ám ekkor szólították a végzősöket, hogy sorakozzanak fel diplomaosztáshoz. – Eredj – mondta Jacky. – Majd később megbeszéljük.

George otthagyta a családját, és megkereste a helyét a sorban. Elkezdődött a ceremónia, a végzősök lassan csoszogtak előre. George-nak eszébe jutott a munkája a Fawcett-Renshaw-nál az előző nyáron. Mr. Renshaw liberális hősnek tartotta magát, amiért fölvett egy fekete ügyvédbojtárt. Ám George csupa olyan munkát kapott, ami megalázóan könnyű volt még egy gyakorlaton lévő egyetemistának is. Türelmes volt, leste a lehetőséget, és egyszer el is jött. Olyan jogi kutatómunkát végzett, amelynek segítségével a cég megnyert egy pert. Ekkor ajánlották fel neki, hogy ha megszerzi a diplomáját, dolgozzon náluk.

Sokszor történt vele ilyesmi. Az emberek automatikusan feltételezték, hogy egy harvardi diák értelmes és tehetséges – kivéve, ha fekete, mert akkor ez nem érvényes. Egész életében azt kellett bizonygatnia, hogy nem hülye. Ez haragtartóvá tette. Ha valaha lesz gyereke, remélhetőleg már egy egészen más világban fog felnőni.

Őt szólították az emelvényre. Miközben fölfelé ment a rövid lépcsőn, megdöbbenve hallotta, hogy sziszegnek.

A sziszegés harvardi hagyomány, rendes körülmények között olyan tanárokkal szemben alkalmazzák, akik rosszul tanítanak, vagy gorombák a diákokkal. George annyira elszörnyedt, hogy megállt a lépcsőn és visszanézett. Tekintete megtalálta Joseph Hugót. Nem egyedül csinálta – ahhoz túl hangos volt a sziszegés –, de bizonyosan ő vezényelte az egész kutyakomédiát.

George-ot megcsapta a gyűlölet. Annyira megalázták, hogy föl se bírt menni az emelvényre. Csak állt ott dermedten, lángoló arccal.

Ekkor valaki tapsolni kezdett. Végignézett a széksorokon és látta, hogy az egyik professzor feláll. Merv West volt az, aki az első évfolyamon tanított. Mások is csatlakoztak hozzá, egykettőre elfojtották a sziszegést. Egész csomó ember állt fel. George úgy sejtette, hogy noha nem ismerik őt, a begipszelt karjából sejtik, ki lehet.

Visszanyerte a bátorságát, fölment az emelvényre. Éljenzés harsant, amikor átvette a diplomáját. Lassan megfordult, szembenézett a közönséggel, és szerény főhajtással megköszönte a tapsot. Azután lejött.

Dobogó szívvel csatlakozott a többi diplomáshoz. Sokan némán kezet ráztak vele. George-ot kétségbe ejtette a sziszegés, viszont föllelkesítette a taps. Rájött, hogy verejtékezik, és egy zsebkendővel megtörölte az arcát. Meddig tart még ez a kínszenvedés?

Valami kábulatfélében figyelte a ceremónia hátralévő részét, és örült, hogy van ideje összeszedni magát. Amint a sziszegés sokkja elmúlt, láthatta, hogy csupán Hugo és egy maroknyi jobboldali bolond tüntetett, de a Harvard liberális többsége megbecsüli őt. Légy büszke, mondta magának.

A diplomások visszatértek a családjukhoz ebéd előtt. Jacky átölelte George-ot.

– Megéljeneztek! – mondta.

– Igen – felelte Greg. – Bár egy pillanatig úgy tűnt, hogy valami másra készülnek.

George kérdőn tárta szét a karját.

– Hogyan maradhatnék ki ebből a küzdelemből? – kérdezte. – Nagyon szeretném azt az állást a Fawcett-Renshaw-nál, és szeretnék a kedvében járni a családomnak, amely ennyi éven át támogatta a tanulmányaimat, de ez nem minden. Mi van, ha gyerekeim lesznek?

– Az lenne csak a jó! – szólt közbe Marga.

– Nagymama, a gyerekeim színesek lesznek. Miféle világban nőnek fel? Másodosztályú amerikaiak lesznek?

Merv West szakította félbe a beszélgetést. Kezet rázott George-dzsal, gratulált a diplomájához. Kissé alulöltözöttnek tűnt tweedzakójában, legombolt gallérú ingében.

– Köszönöm, hogy tapsolni kezdett, professzor úr – mondta George.

– Ne köszönd, megérdemelted.

George bemutatta a tanárt a családjának.

– Éppen a jövőmről beszélgetünk.

– Remélem, még nem hoztad meg a végső döntést.

George kíváncsisága felhorgadt. Mit akar ez jelenteni?

– Még nem – felelte. – Miért?

– Beszélgettem Bobby Kennedy igazságügyi miniszterrel – tudod, hogy ő is a Harvardon végzett.

– Remélem, elmondta neki, hogy szégyent hozott az országra azzal, ahogy az alabamai eseményeket kezelte.

West sajnálkozva elmosolyodott.

– Nem ezekkel a szavakkal, nem egészen így, de egyetértettünk abban, hogy a kormány válasza nem volt megfelelő.

– Egy cseppet sem. Nem tudom elképzelni, hogy… – Elhallgatott, mert hirtelen támadt egy gondolata. – Mi köze ennek az én jövőmhöz?

– Bobby úgy döntött, alkalmaz egy fiatal, fekete jogászt, hogy a polgárjogi szempont is képviseltesse magát a csapatában. Megkérdezte, ismerek-e valakit, akit ajánlhatok erre a posztra.

George egy pillanatra szóhoz sem jutott.

– Azt akarja mondani…

West figyelmeztetően emelte föl a kezét.

– Én nem ajánlok neked állást, ezt csak Bobby teheti meg. De elvihetlek egy meghallgatásra… ha érdekel a dolog.

– George! Bobby Kennedyvel dolgozhatsz! Ez fantasztikus lenne! – mondta Jacky.

– De anya, a Kennedyk csúnyán cserbenhagytak minket!

– Akkor dolgozz Bobbyval, és változtass a helyzeten!

George habozott. Ránézett maga körül a lelkes arcokra: anyjára, apjára, nagyanyjára, nagyapjára és ismét az anyjára.

– Talán azt teszem – mondta végül.

8. fejezet

Gyimka Dvorkin szégyellte, hogy huszonkét évesen még szűz.

Számos lánnyal randevúzott, mikor egyetemre járt, de egyikük sem volt hajlandó elmenni a végsőkig. Egyébként sem volt biztos benne, hogy el kell-e mennie a végsőkig. Tulajdonképpen senki nem mondta neki, hogy a szex csak az egyik része egy tartós szerelmi kapcsolatnak, ő valamiért mégis így érezte. Nem volt neki olyan sietős, mint némely fiúnak. A tapasztalat hiánya azonban most már zavarta.

Barátja, Valentyin Lebegyev éppen az ellenkezője volt. Magas, magabiztos, aki fekete hajával, kék szemével elbűvölt mindenkit. Mire elvégezték az első évet a moszkvai egyetemen, Valentyinnak sikerült lefeküdnie a politikatudomány szakos lányok többségével és az egyik tanárnővel is.

Barátságuk elején Gyimka megkérdezte tőle:

– Mit csináltok, tudod, hogy ne legyen belőle terhesség?

– Ez a lány gondja, nem? – felelte félvállról Valentyin. – De ha bekövetkezik a legrosszabb, nem olyan nehéz elintézni egy abortuszt.

Gyimka, aki másokkal is beszélt erről, úgy találta, hogy a szovjet fiúk többségének ugyanez a véleménye. Mivel a férfiak nem esnek teherbe, ez nem az ő gondjuk. És az első tizenkét hétben csak kérni kell, és simán megszakítják a terhességet. Gyimkát azonban feszélyezte Valentyin felfogása, talán azért, mert a nővére annyira megvetette a barátját.

Valentyint elsősorban a szex érdekelte, a tanulás csak a második helyen állt. Gyimkánál fordított volt a helyzet: éppen ezért volt most ő a Kremlben, Valentyin pedig a fővárosi parkosítási osztályon.

Viszont a parkosítási osztályon szerzett kapcsolatai segítségével Valentyin elintézte, hogy 1961 júliusában egy hetet tölthessenek a V. I. Leninről elnevezett Komszomol-táborban.

A tábor kicsit katonás volt a nyílegyenes sorokban fölvert sátrakkal, a fél tizenegyes takarodóval, viszont volt úszómedencéje, csónakázótava, úgyhogy már egyetlen itteni hét is irigyelt kiváltságnak számított.

Gyimka úgy érezte, megérdemli ezt a hetet. A bécsi csúcstalálkozó diadalt hozott a Szovjetuniónak, és ez az ő érdeme is volt.

Holott igazából rosszul kezdődött Hruscsov számára. Kennedy és káprázatos felesége több tucat csillagos-sávos zászlót lobogtató limuzinflottával érkezett a városba. Amikor a két vezető találkozott, a televíziónézők szerte a világon láthatták, amint a Hruscsovnál jó tenyérnyivel magasabb Kennedy patrícius fensőbbséggel tekint le a főtitkár kopasz fejére. Kennedy remek zakói, keskeny nyakkendői mellett Hruscsov úgy festett, mint egy paraszt a vasárnapi ruhájában. A Szovjetunió nem is tudta, hogy benevezett egy szépségversenybe, amelyet Amerika fölényesen megnyert.

De amint elkezdődött a tárgyalás, Hruscsov uralta a terepet. Ha Kennedy igyekezett barátságos beszélgetést kezdeményezni két ésszerűen gondolkodó ember között, Hruscsov hangos agresszivitással felelt. Kennedy arra célzott, hogy nem logikus a Szovjetunió viselkedése, amikor bátorítja a kommunizmus térnyerését a fejlődő országokban, aztán meg felháborodottan tiltakozik, ha az amerikaiak megpróbálják visszaszorítani a kommunizmust a szovjet érdekszférában. Hruscsov megvetően azt felelte, hogy a kommunizmus elterjedése történelmi szükségszerűség, egyetlen vezető sem állhat a folyamat útjába. Kennedy nem nagyon értette a marxista filozófiát, és nem tudta, mit mondjon.

Diadalmaskodott a stratégia, amelyet Gyimka és a többi tanácsadó kidolgozott. Amikor Hruscsov visszatért Moszkvába, több tucat másolatot rendelt a csúcstalálkozó jegyzőkönyvéből, amelyet nem csupán a szovjet blokkban osztottak szét, de a Kambodzsához és Mexikóhoz hasonlóan távoli országok vezetőinek is megküldtek. Kennedy közben hallgatott, még arra sem válaszolt, amikor Hruscsov Nyugat-Berlin elfoglalásával fenyegetőzött. Így hát Gyimka szabadságra ment.

Az első napon fölvette új ruháját, kockás, rövid ujjú ingét és azt a sortot, amelyet az anyja varrt egy viseltes, kék szerzsöltöny nadrágjából.

– Az ilyen sortok divatosak Nyugaton? – kérdezte Valentyin.

Gyimka elnevette magát.

– Tudomásom szerint nem.

Amíg Valentyin megborotválkozott, Gyimka elment, hogy beszerezze az ellátmányt.

Ahogy kilépett az ajtón, örömmel látta, hogy a szomszédban egy fiatal nő éppen begyújtja a minden sátorhoz járó kis petrofort. Kicsit idősebb volt Gyimkánál, a fiú huszonhét évesnek saccolta. Dús, vörösbarna haját bubifrizurára vágatta, és aranyos szeplői voltak. Elbátortalanítóan divatos volt narancsszín blúzában és szoros fekete nadrágjában, amely épp térd alatt ért véget.

– Szervusz! – mosolyodott el Gyimka. A lány felnézett. – Nem kell segítség?

A lány egy gyufával begyújtotta a tűzhelyet, azután szó nélkül visszabújt a sátorba.

Hát nem ő fogja elvenni a szüzességemet, gondolta Gyimka, azzal ment tovább.

A közös fürdőépület melletti boltban vásárolt tojást és kenyeret. Mire visszaért, már két lány volt a szomszéd sátor előtt: az, akit megszólított és egy vékony, csinos szőke. A szöszin ugyanolyan fekete nadrág volt, de rózsaszín blúzt viselt hozzá. Valentyin mondott nekik valamit, amin elnevették magukat.

Valentyin bemutatta őket Gyimkának. A vörös, akit Nyinának hívtak, egy szóval sem célzott korábbi találkozásukra, változatlan kimértséggel viselkedett. Kettejük közül a szőke haját kecsesen babráló Anna volt a fesztelenül mosolygós.

Gyimka és Valentyin egy vaslábost hoztak magukkal, úgy tervezték, hogy majd azzal intézik el az egész főzést. Gyimka vizet engedett bele, hogy megfőzzék a tojást, de a lányok jobban felszerelkeztek, és Nyina elkérte a tojásokat, hogy palacsintát süssön.

Haladnak a dolgok, gondolta a fiú.

Nyinát bámulta evés közben. Keskeny orra, kicsi szája, finom, de határozott álla tartózkodóvá tette a külsejét, mintha örökké mérlegelne valamit. Ám ehhez az archoz érzékien buja alakja volt, és amikor Gyimka rájött, hogy láthatja majd úszódresszben is, kiszáradt a szája.

– Gyimkával fogunk egy csónakot, mert át akarunk evezni a tó túlpartjára – mondta Valentyin. Gyimka először hallott erről a tervről, de nem szólt. – Miért ne mehetnénk négyesben? – folytatta Valentyin. – Piknikezhetnénk odaát.

Lehetetlen, hogy ez ilyen könnyen menjen, gondolta Gyimka. Hiszen csak most találkoztak!

A lányok egy telepatikus pillanatra összenéztek, azután Nyina szigorúan azt válaszolta:

– Majd meglátjuk. Első a mosogatás.

Elkezdte összeszedni a tányérokat és az evőeszközöket.

Ez csalódás volt, bár talán még nem jelentette az ügy végét.

Gyimka önként jelentkezett, hogy elviszi a mosatlan edényt a vizesblokkhoz.

– Hol szerezted ezt a sortot? – kérdezte Nyina odamenet.

– Az anyám varrta.

A lány elnevette magát.

– Aranyos!

Gyimka elgondolkozott, mire célozna a nővére azzal, ha azt mondaná egy férfiról, hogy aranyos, és úgy döntött, azt jelenti, hogy kedves, de nem vonzó.

Egy betonkockában voltak a vécék, a zuhanyok és a nagy, közös mosogatók. Gyimka figyelte, hogyan mossa el Nyina a tányérokat. Igyekezett kitalálni, mit mondjon, de semmi nem jutott az eszébe. Ha a lány a berlini válságról kérdezi, egész nap tudott volna beszélni. De hiányzott belőle Valentyinnak az a képessége, hogy hanyagul ontsa magából a mérsékelten mulattató badarságokat.

– Régen vagytok barátnők Annával? – sikerült végül kinyögnie.

– Együtt dolgozunk − felelte a lány. – Adminisztrátorok vagyunk a vasipari szakszervezet moszkvai székházában. Egy éve elváltam, Anna pedig keresett magának egy lakótársat, úgyhogy most egy fedél alatt élünk.

Elvált, gondolta Gyimka, ez azt jelenti, hogy vannak szexuális tapasztalatai. Ettől megszeppent.

– Milyen volt a férjed?

– Szar alak − felelte Nyina. – Nem is szeretek beszélni róla.

– Jól van. – Gyimka kétségbeesetten keresett valamilyen semmitmondó témát. – Anna igazán kedves lánynak látszik − próbálkozott.

– Jók a kapcsolatai.

Ez különös megjegyzés volt egy barátnőről.

– Hogyhogy?

– Az apja intézte el ezt az üdülést. A szakszervezet moszkvai járási titkára. – Ezt mintha büszkén mondta volna.

Gyimka visszavitte a tiszta tányérokat a sátrakhoz. Amikor megérkeztek, Valentyin vidáman újságolta:

– Csináltunk sajtos-sonkás szendvicseket.

Anna a barátnőjére nézett, és tehetetlenül intett, mutatva, hogy nem tudta leállítani Valentyint, habár Gyimka szerint nem is nagyon akarta. Nyina vállat vont. Ezzel eldőlt, hogy piknikezni mennek.

Egy órán át álltak sorba csónakért, de a moszkvaiak megszokták a sorban állást, és késő délelőtt már ki is jutottak a tiszta, hideg vízre. Valentyin és Gyimka felváltva evezett, a lányok élvezték a napsütést. Úgy tűnt, senkinek nem hiányzik a beszélgetés.

A tó túlsó partján kikötötték a csónakot egy kis nyírfához. Valentyin ledobta az ingét, Gyimka követte a példáját. Anna levetette a blúzát és a nadrágját. Alatta égszínkék, kétrészes fürdőruhát viselt. Gyimka tudta, hogy ezt a fazont bikininek hívják, és nagy divat Nyugaton, de élőben még sosem látott ilyet. Annyira felizgatta a látvány, hogy zavarba jött. Alig bírta levenni a szemét a lány sima, lapos hasáról és a köldökéről.

Csalódására Nyina nem vetkőzött le.

Megették a szendvicseket, Valentyin elővarázsolt egy üveg vodkát. Gyimka tudta, hogy a tábor boltjában nem lehet szeszt kapni.

– A csónakkiadótól vettem. Van egy kapitalista kisvállalkozása – magyarázta Valentyin. Gyimkát nem rázta meg a hír: az igazán kapós dolgok többségét a televíziótól a farmerig meg lehetett szerezni a feketepiacon.

Körbeadták az üveget. Mindkét lány derekasan meghúzta.

Nyina a keze fejével megtörölte a száját.

– Szóval ti a parkosítási osztályon dolgoztok?

– Dehogy! − nevette el magát Valentyin. – Gyimka túl okos ahhoz.

– A Kremlben dolgozom – mondta Gyimka.

Ez mély benyomást tett Nyinára.

– Mit csinálsz?

Gyimka nem szívesen beszélt erről, mert úgy hangzott, mintha dicsekedne.

– A főtitkár elvtárs egyik titkára vagyok.

– Úgy érted, Hruscsov elvtársé? – kérdezte döbbenten Nyina.

– Igen.

– Hogy az ördögbe kaptál ilyen munkát?

– Mondtam, hogy okos. Mindenütt osztályelső volt – szólt közbe Valentyin.

– Ilyen munka nem jár pusztán a jó osztályzatokért − jegyezte meg éles hangon Nyina. – Kit ismersz?

– A nagyapám, Grigorij Peskov, ott volt a Téli Palota ostromlói között a nagy októberi szocialista forradalomban.

– Ezért még nem jár ki egy ilyen állás.

– Na jó, az apám a KGB-nél dolgozott. Tavaly halt meg. A nagybátyám tábornok. És még okos is vagyok.

– Meg szerény is − tette hozzá a lány, de a gúnyolódása nem volt ellenséges. – Ki a nagybátyád?

– Vlagyimir Peskov. Mi csak Vologyának hívjuk.

– Hallottam már Peskov tábornokról. Szóval ő a nagybátyád. Ilyen családdal hogyhogy csak egy házilag barkácsolt sortra futotta?

Gyimka mostanra teljesen összezavarodott. A lány először mutatott iránta érdeklődést, de a fiú nem tudta megállapítani, hogy csodálja-e vagy lenézi. Talán ilyen a modora.

Valentyin fölállt.

– Gyere, fedezzük föl a környéket − mondta Annának. – Hagyjuk itt ezeket, hadd beszélgessenek Gyimka sortjáról. – Nyújtotta a kezét. Anna is nyújtotta a magáét, hagyta, hogy Valentyin felhúzza a földről, azután kézen fogva elindultak az erdőbe.

– Nem tetszik a barátod − szólalt meg Nyina.

– Neki viszont tetszik Anna.

– Csinos lány.

– Te pedig szép vagy – mondta halkan Gyimka. Nem tervezte, hogy ezt mondja. Egyszerűen kibukott a száján. De komolyan gondolta.

Nyina elgondolkodva nézett rá, mintha újraértékelné, azután megkérdezte:

– Akarsz úszni?

Gyimkát nem nagyon érdekelte az úszás, de alig várta, hogy láthassa a lány fürdőruháját. Levetkőzött. A sortja alatt úszónadrágot viselt.

Nyinán barna műszálas, egyrészes fürdőruha volt, nem bikini, de olyan tökéletesen kitöltötte, hogy Gyimka mégsem csalódott. Dús mellével, széles csípőjével épp az ellentéte volt a vékony Annának. A nyaka is szeplős volt. Amikor észrevette, hogy a fiú a testét bámulja, elfordult és berohant a vízbe.

Gyimka követte.

A tó a napsütés ellenére is dermesztően hideg volt, Gyimka mégis élvezte a víz érzéki simogatását. Gyorsan úsztak, hogy fölmelegedjenek. Kiúsztak messzire, azután megfordultak, és lassabban visszaindultak a parthoz. Valamivel a part előtt megálltak, Gyimka leengedte a lábát. A víz a derekukig ért. Gyimka a lány mellére sandított. A hideg víztől megkeményedett mellbimbók kihegyesedtek a fürdőruhából.

– Ne bámészkodj! − mondta a lány, és játékosan Gyimka arcába fröcskölte a vizet.

A fiú is fröcskölni kezdte.

– Na jó! – kiáltotta Nyina. Megragadta a fiú fejét, hogy lenyomja a víz alá.

Gyimka elkapta Nyina derekát. Birkózni kezdtek a vízben. Nyina teste súlyos, de rugalmas volt, a fiú élvezte a tömörségét. Átkarolta, és fölemelte a tó fenekéről. A lány nevetve, rúgkapálva igyekezett szabadulni, ő azonban még erősebben szorította. Nyina melle puhán tapadt az arcához.

– Feladom! – kiáltotta a lány.

A fiú vonakodva engedte el. Egy pillanatig csak nézték egymást, Gyimka meglátta a lány szemében a vágy csillogását. Valami megváltoztatta Nyina viselkedését: a vodka, a felismerés, hogy Gyimka egy befolyásos apparatcsik, a birkózás a vízben vagy lehet, hogy mindhárom. Nem törődött vele. Látta a biztatást Nyina mosolyában, és szájon csókolta.

A lány lelkesen viszonozta a csókot.

Gyimka megfeledkezett a hideg vízről, elveszett a lány ajkának és nyelvének ízében, Nyina azonban néhány perc után megborzongott és azt mondta:

– Menjünk ki.

A fiú kézen fogta. Kitapicskoltak a sekélyesből a szárazföldre. Egymás mellé feküdtek a fűbe, és ismét csókolózni kezdtek. Gyimka megérintette a lány mellét, és kezdte azt gondolni, hogy ezen a napon veszíti el a szüzességét.

Ekkor egy nyers hang belebömbölt a megafonba:

– Hozzák vissza a csónakot a mólóhoz! Lejárt az idejük!

– Az erkölcsrendészet – mormolta Nyina.

Gyimka a csalódottsága ellenére is kuncogni kezdett.

Felnézett, és meglátott a parttól százméternyire egy külső motoros kis gumicsónakot.

Intéssel jelezte, hogy megértette őket. A csónakot két órára bérelték ki. Sejtette, hogy ha megkenték volna a csónakmestert, tovább is maradhattak volna, de erre akkor nem gondoltak. Őszintén szólva álmában sem gondolta volna, hogy ilyen gyorsan halad majd Nyinával.

– Nem mehetünk vissza nélkülük − mondta Nyina, ám egy perc múlva Anna és Valentyin is előbukkant az erdőből. Gyimka úgy vélte, a közelben lehettek, és hallották a megafonos felszólítást.

A fiúk kissé arrébb mentek, és ki-ki fölvette a ruháját a fürdőruhájára. Gyimka hallotta, hogy Nyina és Anna pusmognak. Anna sürgetett valamit, Nyina kuncogott és bólogatott.

Azután Anna egy jelentőségteljes pillantást vetett Valentyinra. Úgy tűnt, ez előre megbeszélt jel volt. Valentyin biccentett, és Gyimkához fordult.

– Ma este elmegyünk négyen néptáncra – mondta halkan. − Miután visszajöttünk, Anna átjön a sátrunkba velem. Te pedig Nyinával mész az ő sátrukba. Helyes?

Nem hogy helyes volt, de izgató.

– Annával szervezted meg? – kérdezte Gyimka.

– Igen, és Nyina most egyezett bele.

Gyimka nem hitt a fülének. Egy egész éjszaka, amikor ölelgetheti Nyina ropogós testét.

– Tetszem neki!

– Biztosan a sortod tetszik.

Beszálltak a csónakba, és visszaeveztek. A lányok bejelentették, hogy amint visszaérnek, le akarnak zuhanyozni. Gyimka azon töprengett, mivel siettethetné az időt.

A mólón egy fekete öltönyös ember várakozott.

Gyimka ösztönszerűen tudta, hogy neki hozott üzenetet. Sejthettem volna, gondolta ingerülten, túlságosan jól mentek a dolgok.

Valamennyien kiszálltak. Nyina az öltönyében verejtékező emberre pillantott, és megkérdezte:

– Most letartóztatnak, mert túl sokáig voltunk kint a csónakkal? – Hangja csak félig volt tréfás.

– Engem keres? – kérdezte Gyimka. – Dmitrij Dvorkin vagyok.

– Igenis, Dmitrij Iljics − felelte a férfi tiszteletteljesen, az apai nevet is használva. – A sofőrje vagyok. Azért jöttem, hogy elvigyem a repülőtérre.

– Milyen vészhelyzet van?

A sofőr vállat vont.

– A főtitkár elvtársnak van szüksége önre.

– Megyek a holmimért − felelte Gyimka rosszkedvűen.

Az azért megvigasztalta némileg, hogy Nyina megilletődötten bámulja.

*

A kocsi a Vnukovói repülőtérre vitte, Moszkvától délnyugatra, ahol Vera Pletner várta egy nagy borítékkal és egy Tbiliszibe szóló jeggyel.

Hruscsov nem Moszkvában volt, hanem a dácsájában Picundán, a magas rangú kormányhivatalnokok fekete-tengeri üdülőjében, ahova most Gyimka utazott.

Még sose ült repülőn.

Nem ő volt az egyetlen titkár, akinek elrontották a szabadságát. Az indulási csarnokban éppen kinyitni készült a borítékot, amikor megpillantotta a nyáron is a szokott szürke flanelingét viselő Jevgenyij Filipovot. Igen elégedettnek tűnt, ami rossz jel.

– Kudarcot vallott a stratégiája − mondta leplezetlen kárörömmel Gyimkának.

– Mi történt?

– Kennedy elnök televíziós beszédet mondott.

Kennedy egyszer sem szólalt meg a bécsi csúcstalálkozó óta eltelt hét hétben. Az Egyesült Államok nem válaszolt Hruscsov fenyegetésére, hogy szerződést köt Kelet-Németországgal, és visszaveszi Nyugat-Berlint. Gyimka feltételezte, hogy az amerikai elnök túlságosan megijedt, nem mer szembeszállni Hruscsovval.

– Miről szólt a beszéd?

– Felszólította az amerikai népet, hogy készüljön a háborúra.

Hát ez volt a vészhelyzet.

Őket szólították.

– Pontosan mit mondott Kennedy? – kérdezte Gyimka.

– Berlinről szólva azt mondta: „Ha a várost megtámadják, azt úgy tekintjük, mintha minket támadtak volna meg.” A teljes szöveg a borítékjában van.

Beszálltak, Gyimka még mindig a vakációs sortját viselte. A repülő egy Tupoljev Tu–104-es sugárhajtású gép volt. Felszállás közben Gyimka kinézett az ablakon. Tisztában volt a repülőgép működésének elvével − az ívelt szárny légnyomáskülönbséget hoz létre −, ennek ellenére is varázslatnak tűnt, amikor elhagyták a földet.

Végül elszakította a tekintetét a látványtól, és felbontotta a borítékot.

Filipov nem túlzott.

Kennedy nem csupán a száját jártatta. Javasolta, hogy háromszorozzák meg a behívottak számát, hívják be a tartalékosokat, növeljék az amerikai hadsereget egymillió főre. Arra készült, hogy új berlini légihidat hoz létre, hat hadosztályt vezényel át Európába, és gazdasági szankciókat vezetnek be a Varsói Szerződés államai ellen.

És több mint hárommilliárd dollárra emelte a katonai költségvetést!

Gyimka belátta, hogy a stratégia, amelyet Hruscsov és tanácsadói kidolgoztak, katasztrofális kudarcba fulladt. Mindnyájan alábecsülték a jóképű, fiatal elnököt. Tehát nem hagyja fenyegetni magát.

Mit tehet Hruscsov?

Lehet, hogy le kell mondania. Eddig még egyetlen szovjet vezető sem tette meg – Lenin és Sztálin holtig töltötte be a pozícióját –, de a forradalmi politizálásban egyszer mindent el kell kezdeni.

Gyimka kétszer is elolvasta a beszédet, és ezen rágódott a kétórás út hátralévő részében. Úgy vélte, Hruscsov számára egyetlen alternatívája van a lemondásnak: kirúgja a titkárait, új tanácsadókat alkalmaz, átalakítja az elnökséget, több hatalmat ad ellenségeinek, amivel elismeri, hogy tévedett, és megígéri, a jövőben bölcsebb tanácsadókra hallgat.

Akárhogy is, az ő rövid pályafutásának a Kremlben vége. Talán túlságosan becsvágyó volt, gondolta siralmasan. Nem kétséges, hogy valami szerényebb jövő vár rá.

Vajon a buja testű Nyina még mindig hajlandó lenne eltölteni vele egy éjszakát?

Leszálltak Tbilisziben, ahonnan kis katonai repülőgép vitte tovább Gyimkát és Filipovot a tengerparti kifutópályához.

Ott Natalja Szmotrova, a külügyminisztériumi tisztviselő várta őket. Nyirkos tengeri levegőtől göndör hajával egészen dévaj lett a külseje.

– Rossz hírek Pervuhintól − mondta az autó kormánya mellől. Mihail Pervuhin volt a szovjet nagykövet Kelet-Németországban. – A nyugati emigránsok folyója tengerré dagadt.

Filipov bosszús képet vágott, valószínűleg azért, mert Natalja nála előbb értesült a hírről.

– Ez hány embert jelent?

– Megközelítőleg napi ezret.

Gyimka megdöbbent.

– Naponta ezer?

Natalja bólintott.

– Pervuhin azt mondja, hogy a keletnémet kormány többé nem stabil. Az ország az összeomlás szélén áll. Népfelkelésre lehet számítani.

– Látja? – fordult Gyimka felé Filipov. – Ide vezetett a maguk politikája.

Gyimka nem válaszolt.

Natalja végigautózott velük a parti úton egy erdős félszigetig, ahol befordult egy hosszú, stukkós falba illesztett, tömör vaskapun. A makulátlan gyepen fehér ház állt, emeletén hosszú balkonnal. A ház mellett igazi úszómedence volt. Gyimka még sosem látott olyan házat, amelynek saját úszómedencéje lett volna.

– Lent van a tengernél − mondta Gyimkának egy őr, és a ház túlsó vége felé biccentett.

Gyimka elindult a fák között a kavicsos tengerpartra. Egy géppisztolyos katona keményen végigmérte, azután intett neki, hogy mehet.

Hruscsovot egy pálmafa alatt találta. A világ második leghatalmasabb embere alacsony, kövér, kopasz és csúnya volt. Öltönynadrágot viselt nadrágtartóval, és felgyűrt ujjú fehér inget. Fonott strandszéken ült, előtte kancsó víz és üvegpohár állt egy asztalkán. Semmit nem csinált.

Gyimkára nézett és megkérdezte:

– Hol csináltatta ezt a sortot?

– Az anyám varrta.

– Nekem is kéne egy.

Gyimka felmondta az előre begyakorolt mondatot.

– Főtitkár elvtárs, felajánlom azonnali lemondásomat.

Hruscsov rá se hederített.

– A következő húsz évben lehagyjuk az Egyesült Államokat katonailag és gazdaságilag − mondta, mintha egy korábbi beszélgetést folytatna. – De addig is mivel akadályozhatjuk meg, hogy az erősebb hatalom döntsön a világpolitikában, és feltartóztassa a kommunizmus világhódítását?

– Nem tudom − felelte Gyimka.

– Ide nézzen − mondta Hruscsov. – Én vagyok a Szovjetunió. – Fölvette a kancsót, lassan tölteni kezdte a vizet a pohárba, addig töltötte, amíg színültig nem lett. Akkor átadta a kancsót Gyimkának. – Maga az Egyesült Államok − folytatta. – Most töltsön vizet a pohárba.

Gyimka tette, amit mondtak neki. A víz kifolyt, átáztatta a fehér abroszt.

– Látja? – mondta Hruscsov, mintha ezzel bizonyított volna egy tételt. – Amikor a pohár tele van, többé nem lehet semmit beletölteni anélkül, hogy piszok ne lenne a dologból.

Gyimka nem értette. Föltette a kérdést, amelyet a főtitkár várt.

– Mi ennek a jelentése, Nyikita Szergejevics?

– A nemzetközi politika olyan, mint ez a pohár. Az agresszív lépések mindkét fél részéről tovább töltik bele a vizet. A kiömlő víz a háború.

Gyimka már értette.

– Amikor a feszültség eléri a maximumot, senki sem léphet fel úgy, hogy azzal ne okozna háborút.

– Így van. És az amerikaiak sem akarnak jobban háborút, mint mi. Így ha a nemzetközi feszültséget a maximumon tartjuk – csordultig töltjük a poharat –, az amerikai elnök megbénul. Semmit sem csinálhat anélkül, hogy ne robbantana ki háborút, így hát semmit sem szabad csinálnia!

Gyimka csak most látta, micsoda okos beszéd ez. Megmutatja, hogyan uralkodhat a gyengébb.

– Akkor Kennedy most tehetetlen! – mondta.

– Mert a következő lépés a háború!

A fiú azon tűnődött, hogy vajon eleve így tervelte ki Hruscsov? Vagy csak most szopta az ujjából, mint utólagos önigazolást? Mert rögtönözni, azt szédületesen tud. Nem mintha számítana most már.

– Akkor hát mit kezdünk a berlini válsággal? – kérdezte.

– Építünk egy falat − felelte Hruscsov.

9. fejezet

George Jakes a Jockey Clubba vitte ebédelni Verena Marquandot. Valójában nem klub volt, hanem egy elegáns új étterem a Fairfax Hotelben, amelyet Kennedy köre nagyon kedvelt. George és Verena volt a legjobban öltözött pár a helyiségben, a lány elragadóan sikkes, kockás, élénk színű pamutszövet ruhában széles, piros övvel, a fiú szalonban csináltatott, sötétkék lenvászon blézerben csíkos nyakkendővel. Ennek ellenére a konyha melletti asztalt kapták. Washingtonban nem volt faji megkülönböztetés, de azért előítélet létezett. George nem hagyta, hogy a dolog felbosszantsa.

Verena a szüleivel érkezett a városba. Ugyanezen a napon valamivel későbbre meghívásuk volt a Fehér Házba egy koktélpartira, amelyet azért tartottak, hogy köszönetet mondjanak a Marquandékhoz hasonlóan ismert támogatóknak, és megnyerjék őket a következő választáshoz.

Verena elégedetten nézett körül.

– Hosszú ideje nem jártam egy tisztességes étteremben − mondta. – Atlanta valóságos sivatag. – Hollywoodi sztárok gyerekeként arra nevelték, hogy a fényűzés az elvárható minimum.

– Ide kéne költöznöd − javasolta George, és belenézett a döbbenetesen zöld szempárba. Az ujjatlan ruha tökéletesen érvényre juttatta a tejeskávé színű bőrt, amivel Verena nyilvánvalóan tisztában is volt. Ha Washingtonba költözne, George kérhetne tőle randevút.

A fiú igyekezett elfelejteni Maria Summerst. Mostanában Norine Latimerrel találkozgatott, aki történelem szakon végzett, és az Amerikai Történeti Múzeumban dolgozott titkárnőként. Vonzó és értelmes lány volt, de ez sem segített, mert George-nak most is folyton Maria járt az eszében. Talán Verena hatékonyabb gyógymód lenne.

Ám ezt természetesen csak gondolta.

– Begyepesedsz odalent, Georgiában − mondta.

– Ne vedd olyan biztosra − felelte a lány. – Martin Luther Kingnek dolgozom. Jobban meg fogja változtatni Amerikát, mint John F. Kennedy.

– Ez azért van, mert dr. King csak egy témával, a polgárjogokkal foglalkozik. Az elnöknek száz gondja van. A szabad világ védelmezője. Most éppen Berlin a legfőbb problémája.

– Furcsa, nem? – kérdezte a lány. – Hiszi, hogy a kelet-berlini németeknek jár a szabadság és a demokrácia, de ez nem érvényes az amerikai Dél négereire.

George elmosolyodott. Verena mindig ilyen harcias volt.

– Nem arról van szó, hogy miben hisz − felelte. – Hanem arról, mit képes elérni.

A lány vállat vont.

– És te mire vagy képes?

– Az Igazságügyi Minisztérium kilencszázötven jogászt alkalmaz. Érkezésem előtt ebből mindössze tíz volt fekete. Én máris javítottam tíz százalékkal az arányt.

– És mit értél el?

– Az Államközi Kereskedelmi Bizottságban ugyancsak nehéz érvényre juttatni a törvényt. Bobby arra kérte őket, hogy szüntessék meg a faji elkülönítést a buszjáratokon.

– És miből gondolod, hogy ennek nagyobb lesz a foganatja, mint a korábbiaknak?

– Eddig csakugyan nem járt sok eredménnyel. – George-ot ez kétségbe ejtette, de igyekezett leplezni a csalódását Verena előtt. – Van Bobby csapatában egy Dennis Wilson nevű fazon, fiatal, fehér jogász, aki fenyegetést lát bennem, és távol tart az igazán fontos megbeszélésektől.

– Hogy teheti meg? Téged Robert Kennedy vett föl. Nincs szüksége a munkádra?

– El kell nyernem Bobby bizalmát.

– Te csak púder vagy − válaszolta gúnyosan a lány. – Azzal, hogy odavett, Bobby már elmondhatja a világnak, hogy egy néger ad neki tanácsokat polgárjogi ügyekben. Nem muszáj meg is hallgatnia.

George attól félt, hogy Verenának igaza van, de nem ismerte el.

– Ez rajtam múlik. Rá kell vennem, hogy meghallgasson.

– Gyere Atlantába − felelte a lány. – Még mindig megvan az a munka dr. Kingnél.

George megrázta a fejét.

– Engem ideköt a karrierem. − Eszébe jutott, amit Maria mondott, és megismételte: – A tiltakozásoknak nagy a hatása, de végső soron a kormányok alakítják át a világot.

– Már amelyik − mondta Verena.

Amikor távoztak, meglátták George anyját a szálloda előcsarnokában. George szervezte ide a találkozót, de nem gondolta, hogy a mama az étterem előtt fog várakozni.

– Miért nem jöttél be hozzánk? – kérdezte.

Jacky elengedte a füle mellett a kérdést, és Verenához fordult.

– Már találkoztunk a diplomaosztáson − mondta. – Hogy van, Verena? − Roppant udvariasan viselkedett, George ebből tudta, hogy nem igazán tetszik neki a lány.

George taxit fogott Verenának, és csókot lehelt az arcára.

– Igazán jó volt ismét találkozni veled − mondta.

Anyja és ő gyalog indultak el az Igazságügyi Minisztérium felé. Jacky Jakes látni akarta, hol dolgozik a fia. George elintézte, hogy meglátogathassa egy csöndes napon, amikor Bobby Kennedy kimegy a CIA központjába, a várostól tizenkét-tizenhárom kilométerre lévő Langleybe.

Jacky kivett egy nap szabadságot. Kiöltözött az alkalomra, kalapot vett, kesztyűt húzott, mintha templomba indulna.

– Mit szólsz Verenához? – kérdezte George, miközben ballagtak.

– Gyönyörű lány − vágta rá Jacky.

– Te rokonszenvesnek találnád a politikai nézeteit − mondta George. – Akárcsak Hruscsov. – Persze túlzott, de Verena és Jacky egyaránt szélsőséges liberálisok voltak. – Azt gondolja, hogy a kubaiaknak joguk van kommunistává válni, ha akarnak.

– Így is van! − felelte Jacky, igazolva a fia véleményét.

– Akkor mi az, ami nem tetszik benne?

– Semmi.

– Mama, mi, férfiak, nem vagyunk túlzottan éleslátók, de egész életemben tanulmányoztalak, így tudom, mikor vannak kifogásaid.

Jacky elmosolyodott, és gyengéden megérintette fia karját.

– Vonzódsz hozzá, és látom is, hogy miért. Ellenállhatatlan. Nem akarok rosszat mondani egy lányról, aki tetszik neked, mégis…

– Mégis mi?

– Nehéz lehet Verena férjének lenni. Az a benyomásom, hogy neki mindennél előbbre való az, amit ő akar.

– Vagyis szerinted önző.

– Mindnyájan azok vagyunk. Szerintem elkényeztetett.

George bólintott, és igyekezett nem megsértődni. Anyjának valószínűleg igaza van.

– Nem kell aggódnod − mondta. – Elhatározta, hogy Atlantában marad.

– Nos, talán ez a legjobb. Én csak azt szeretném, hogy boldog légy.