Jeffrey Archer

HITSZEGŐ BARÁT

Jeffrey Archer

Hitszegő barát

A mű eredeti címe

Traitors Gate

Copyright © 2023 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 993 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Alan Gard ékszerészmesternek

ELSŐ RÉSZ

„…koronás fejnek nem jár nyugalom.”

William Shakespeare: IV. Henrik, II. rész

(Nádasdy Ádám fordítása)

1. fejezet
1996. október 22., kedd

Hawksby parancsnok kihúzta az íróasztala alsó fiókját, és kivett belőle két dobókockát, pedig ki nem állhatta a szerencsejátékot.

William Warwick főfelügyelő és Ross Hogan felügyelő állva figyelte, ahogy a Sólyom egy Las Vegas-i krupié módjára alaposan megrázza a kockákat, majd az asztalra gurítja azokat, és vár, hogy megállapodjanak.

– Ötös és kettes – szólalt meg William.

A Sólyom felvont szemöldökkel várt, hogy a másik kettő elmagyarázza neki a számok jelentőségét.

– Az ötös azt jelenti – kezdte William –, hogy a palotát elhagyva a hosszabb útvonalat fogjuk követni, a rakpart mentén.

– És a kettes? – érdeklődött Hawksby Rosshoz fordulva.

– A jelszó „árulók kapuja”.

A Sólyom némán bólintott, majd az órájára sandított.

– Ideje indulni – közölte. – Mégsem várakoztathatjuk meg a főkamarást. – Azzal visszatette a dobókockákat a helyükre, ahonnan évente egyetlen alkalommal kerültek csak elő.

Miközben William és Ross távozott, a parancsnok egy olyan számot tárcsázott, amely egyetlen telefonkönyvben sem szerepelt. Az első csörgésre fogadták a hívást.

– Ötös és kettes – mondta kurtán.

– Ötös és kettes – ismételte meg a vonal másik végén lévő illető, majd letette.

William és Ross végigsietett a liftekhez vezető folyosón, de gyalog tette meg a két emeletet a Scotland Yard földszintjére, majd folytatták az útjukat a főbejáratig, ahol Danny Ives várta őket egy sötétszürke Land Rover volánja mögött. Általában nem így közlekedtek, ezúttal azonban ez a jármű felelt meg a célnak.

– Jó reggelt, uram! – köszönt Danny, miután William beszállt hátulra.

– Jó reggelt! – viszonozta William, miközben Ross is csatlakozott hozzá.

Tíz éve William és Danny együtt csatlakozott a fővárosi rendőrséghez zöldfülű újoncként, és bizony némi időbe telt, mire az örök közrendőr leszokott arról, hogy a becenevén, „kóristaként” szólítsa a társát, és még több időbe, mire tényleg ráállt a szája a magázásra.

Danny beindította a számára is szokatlan kocsit, egyesbe kapcsolt, és elindult. Pontosan tudta, hová tartanak. Elvégre nem mindennap látogatták meg a Buckingham-palotát.

Egyszer sem lépte túl a megengedett sebességet, mivel nem akarta, hogy bárkinek is szemet szúrjanak, bár visszafelé legalább száz kilométer per órás sebességgel tervezett jönni a világ egyik legforgalmasabb fővárosában.

A kormányzati negyedhez érve Danny felpillantott az oszlop tetején álldogáló híres tengerésztisztre. Amikor aztán zöldre váltott a lámpa, balra fordulva elhaladt a haditengerészet vezérkari főnöke egykori rezidenciájának a boltívei alatt, majd a Mallra érve feltűnt előtte az úti céljuk.

A Viktória királynő emlékére emelt mutatós márványszobornál, ahol az összes többi jármű jobbra vagy balra kanyarodott, Danny egyenesen a palota főkapujához hajtott, és megállt. Az egyik ír gárdista odalépett a kocsi lehúzott hátsó ablakához, ellenőrizte William igazolványát, kipipálta a nevét a nála lévő névsorban, majd félreállt, hogy a királyi testőrség vezetője behajthasson. Danny a belső udvarban parkoló páncélozott Jaguar mögé kormányozta a Land Rovert. Semmi sem változik, gondolta magában, amikor meglátta Phil Harrist, a főkamarás sofőrjét, ahogy az autó hátsó ajtajánál várja a főnökét.

Danny kiszállt, és odament a régi cimborájához.

– Szevasz, Phil!

– Üdv, Danny!

Mindössze évente kétszer találkoztak, a két férfi mégis barátként tekintett egymásra. Noha a főkamarások jönnek-mennek, Phil immár háromnak is szolgált az elmúlt tizenegy évben, és Danny is majdnem ugyanannyi időt töltött már a fővárosi rendőrségnél.

– Bizonyára tudod, melyik útvonalon megyünk majd – szólalt meg Danny.

– Az ötösön – felelte a másik.

– És a jelszó?

– Kettes. A felettesed már azelőtt tájékoztatta az én főnököm, hogy elindultatok volna a Yardról.

– Már jön is – súgta oda Danny, miután megpillantotta a királyi háztartás vezetőjét, aki – katonaember lévén – határozott léptekkel közeledett feléjük. Harris kitárta a Jaguar hátsó ajtaját, Danny pedig visszasétált a Land Roverhez. A mindig szívélyes főkamarás, aki sosem fitogtatta a rangját, odaintett Williamnek, majd beszállt a kocsijába.

A kis konvoj egy oldalsó kapun keresztül távozott, majd megindult a Trafalgar Square irányába. Nem voltak kísérőik, mint ahogy megkülönböztető fényeket és szirénát sem használtak. Nem akarták, hogy bárki is megbámulja őket, amit a Towerből visszafelé úgysem tudnak majd elkerülni.

Danny tisztes távolból követte a Jaguart, arra azonban gondosan ügyelt, nehogy egy másik jármű közéjük soroljon.

William fogta a kartámlába épített telefont, és felhívott egy számot, amelyet évente csak kétszer szokott tárcsázni.

– Itt a Tower főkapitánya beszél – szólalt meg egy férfihang.

– Körülbelül tizenöt perc múlva érkezünk – közölte William.

– Minden előkészületet elvégeztünk – felelte a másik.

– Nem hiszem, hogy bármilyen fennakadás lenne – mondta William, majd visszatette a helyére a telefont. Csak vészhelyzet esetén kellett volna újra használnia, márpedig az elmúlt öt évben erre egyszer sem került sor.

– Hogy vannak a gyerekek? – zavarta meg a tűnődésben Ross.

– Túl gyorsan nőnek – válaszolta William, közben elérték a rakpartot. – Artemisia osztályelső, és igencsak zokon veszi, ha bárki is jobbnak bizonyul nála.

– Csakúgy, mint az anyja – jegyezte meg Ross. – És Peter?

– Nemrég nevezték ki évfolyamfelelősnek – újságolta William –, jövőre pedig valószínűleg az iskolai focicsapat kapitánya lesz.

– Egyértelmű, hogy nem olyan ambiciózus, mint te – incselkedett vigyorogva Ross. – Na és mi van az én imádott Jojómmal?

– A lányod fülig szerelmes Harry hercegbe, és már írt is neki, hogy meghívja hozzánk vacsorára.

– Tudom – mondta Ross sóhajtva. – Engem kért meg, hogy kézbesítsem a levelét. – Ross némi bűntudatot érzett, hogy a lánya még mindig Williammel és Bethszel élt, a felesége halálát követően azonban közösen döntöttek úgy, hogy egyedülálló szülőként nem tudná egyszerre rendesen végezni a munkáját és gondját viselni Jojónak. William és Beth csodálatos nevelőszülőknek bizonyultak, de senkinek nem vallotta be, mennyire hiányzik neki a lánya.

– Ideje végre azzal foglalkozni, nekünk mit kell célba juttatni – közölte William.

Azzal Ross nyomban visszazökkent a jelenbe, hogy a rá váró feladatra összpontosítson. Danny kénytelen volt áthajtani egy piros jelzésen, nehogy lemaradjon a Jaguartól. Semmi sem okozott volna nagyobb örömöt Philnek, mint ha ki tudna vele babrálni.

Nem fordultak el a pénzügyi negyed felé – amely bár önálló rendfenntartó egységgel rendelkezett, mégsem tudtak a jelenlétükről –, hanem folytatták az útjukat több vasúti híd alatt, mígnem elérték az Upper Thames Streetet, ahol a következő lámpánál már fel is tűnt előttük a Tower.

Amikor a Jaguar áthajtott a kereszteződésen, Dannyvel szorosan a nyomában, csak a Temze látszott előttük. Egy éles jobbkanyart követően máris a Tower keleti kapujánál találták magukat, ahol a sorompó magától felnyílt.

Az őr kilépett a bódéjából, és a főkamarás kocsijához ment.

– Jó reggelt! – köszönt Philnek. – Mi a jelszó?

– Árulók kapuja – felelte a sofőr. Az őr ekkor hátrafordult és biccentett, mire a súlyos kapu két szárnya lassan kitárult a konvoj előtt.

Williamék zavartalanul tehették meg az út utolsó szakaszát, mivel a Tower aznap zárva volt, és az őröket, valamint a nyolc hollót leszámítva senki sem tartózkodott a várban. Danny mintegy száz métert haladt a folyó mentén, majd jobbra fordult, és áthajtott egy eredetileg lovas szekerek, nem pedig autók számára tervezett felvonóhídon. A két kocsi elhaladt az Erzsébet királynőről nevezett boltív alatt, majd felhajtott a dombon a koronázási ékszereknek otthont adó épület felé, ahol az ékszerekért felelős tiszt és az igazgató, Sir Harry Stanley már várta őket.

Phil megállt, gyorsan kipattant, és kinyitotta a főnökének az ajtót. A főkamarás és az igazgató, akik szintén csak évente kétszer találkoztak, kezet ráztak, majd miután üdvözölték egymást, megindultak a koronázási ékszerek őrzési helye felé.

– Jó reggelt, Walter! – köszönt Phil a főkapitánynak széles mosollyal az arcán, majd kíméletlenül hozzátette: – Elég rossz szezont futnak az Ágyúsok.

– Ne is mondd! – felelte a másik, azután a felettese nyomába eredt, és határozott mozdulattal becsukta maga mögött az ajtót.

William kiszállt a Land Roverből, és várt. Sokszor tűnődött azon, vajon mi zajlik az épületben, amelyet az „alabárdosokként” is ismert őrök maroknyi csapata védelmezett, akár a legrosszabbra is felkészülve, ami azonban 1671 óta egyszer sem fordult elő.

Miután bezárták az ajtót, Phil visszaült a kocsiba, és a megszokott forgatókönyvet követve lassan megkerülte az épületet, mögötte Dannyvel, hogy készen álljanak a minél gyorsabb távozásra. Ilyenkor öt felvezető is csatlakozott hozzájuk, akik egyébként csak a királyi család tagjait, a miniszterelnököt és az országba látogató államfőket kísérték, mivel azonban a birodalmi állami korona és a kard őfelsége hatalmát jelképezte, hasonló védelmet érdemeltek. Amint a két kocsi és az öt motor elfoglalta a helyét, Phil kiszállt, és kinyitotta a Jaguar csomagtartóját. William egy pillanatra sem vette le a szemét a megfelelő ajtóról, miközben arra várt, hogy feltűnjön Sir Harry az ország legértékesebb kincseivel együtt.

Hárman mentek be, kifelé azonban már öten jöttek. Két őr egy-egy fekete bőrtáskát cipelt, rajta a királynő arannyal kirakott monogramjával. Az egyik inkább brácsatoknak tűnt, és abban lapult a kard, míg a másikban volt maga a korona, amelyet a canterburyi érsek helyezett II. Erzsébet fejére az 1953-as koronázás alkalmával, és amelyet a királynő másnap, a parlamenti ülésszak délelőtt fél tizenkettőkor esedékes megnyitóján készült hordani.

Utolsóként a főkamarás lépett ki az épületből, majd miután ellenőrizte a csomagok biztonságos elhelyezését, elfoglalta a helyét a Jaguar hátsó ülésén. Apró biccentéssel jelezte, hogy kezdetét veheti az akció második szakasza.

Ahogy a járművek megindultak, a főkapitány tisztelgett. Az igazgatóval együtt egyikük sem mozdult, amíg a konvoj el nem tűnt a szemük elől.

Egy taxi közeledett a Savoy Hotel felé, méghozzá menetiránnyal szemben. Miles Faulkner már el is felejtette, hogy a fővárosban ez az egyetlen hely, ahol büntetlenül lehet az út rossz oldalán közlekedni.

Faulkner közel öt éve nem járt Londonban, miután a meglehetősen megosztó férfi – míg ő üzletemberként tekintett magára, addig a hatóság szemében közönséges gazfickó volt – egy ideig őfelsége jóvoltából hűsölni volt kénytelen. Miután négy évet ült rács mögött csalásért, Miles elhagyta az országot, és New Yorkban vett magának luxuslakást, abban bízva, elég távol lesz William Warwick főfelügyelőtől a busás haszonnal kecsegtető illegális kereskedelmi tevékenység folytatásához. Hamarosan azonban elfogta a honvágy, és szeretett volna hazatérni, méghozzá a reményei szerint észrevétlenül. Csakhogy ez nem jött össze neki. Egy bizonyos James Buchanan, aki az FBI ügynökeként tevékenykedett, rajta tartotta a szemét Faulkneren, hátha William érdeklődne felőle, nemcsak azért, mert csodálta a férfit, hanem mert örökre hálás volt neki az első találkozásukkor még iskolásként tőle kapott jótanácsokért. James immár a Szövetségi Nyomozóirodánál dolgozott Washingtonban, miközben figyelemmel kísérte a mentora folyamatos előmenetelét. Kíváncsi volt, vajon a főfelügyelő emlékezni fog-e rá.

Miután kiszállt a kocsiból, Faulkner röviden elidőzött a járdán, majd megindult a bejárat felé. Az önkéntes száműzetése során egyetlen nap sem telt el úgy, hogy ne gondolt volna egy Savoyban elköltött ebédre. A csomós zabkásából, égett pirítósból és kőkeményre főtt tojásból álló börtönkoszt emléke még mindig kísértette. A konyhafőnöknek nyilván fogalma sem volt, hogyan készül a jó kelkáposzta, vagy milyen ízletes a kedvenc nektarinos pohárdesszertje.

Az egyenruhás ajtónálló tisztelgett Milesnak, majd kinyitotta előtte az ajtót. A férfi egyenesen az étterem felé vette az irányt.

– Jó reggelt, Mr. Faulkner! – üdvözölte a főpincér, mintha egy napot sem lett volna távol. – Jó lesz a szokásos asztal?

Miles némán bólintott, mire Mario átvágott a zsúfolt éttermen, és egy csendesebb alkóvhoz vezette a vendégét, ahol kevésbé hallhatják mások, miről folyik a társalgás. Miután elfoglalta a szokásos helyét, körbenézett a termen, amely mit sem változott azóta, hogy legutóbb itt ebédelt. Több közismert személyt is felismert a vendégek között. A Daily Mail szerkesztőjét egy miniszter társaságában látta, akinek mindig elfelejtette a nevét, a szomszédos asztalnál pedig egy színész ült, akiről viszont pontosan tudta, kicsoda. A börtönben a Poirot összes részét megnézte, volt, amelyiket többször is, hogy elüsse valamivel az időt.

Azután arra az illetőre gondolt, akivel ebédelni készült. A férfi sosem késett, de hát órabért kapott tőle. Olyasvalaki volt, aki mindig vesepecsenyét és egy palack különleges évjáratú, az itallap végén található bort rendelt magának.

A többéves kényszerű távollét alatt Booth Watson tartotta a kapcsolatot Faulkner számára a külvilággal. Hetente találkozott az ügyvéddel, aki beszámolt neki a védence számos üzleti tevékenységéről, vagy akit megbízott, hogy a gyűjteményébe szánt újabb festményre vagy szoborra licitáljon a nevében. Annak ellenére, hogy a törvényesen kiszabott büntetését töltötte, az ingatlanjainak és a részvényeinek az értéke folyamatosan növekedett.

A királyi ítélőtáblához benyújtott sikeres fellebbezés értelmében Miles eredetileg ötéves büntetése egy évvel rövidebb lett. A döntés után néhány héttel Faulknert átszállították a Ford börtönbe, amely a Wormwood Scrubshoz képest valóságos üdülőparadicsomnak tűnt.

Alig néhány napon belül saját szobát – nem is cellát – kapott, egy hónappal később pedig már takarítania sem kellett, miután megtették könyvtárosnak, ami háromszáz fontjába került: százat kapott az addigi könyvtáros, hogy más munkát vállaljon, és kétszázat a különféle feladatokat meghatározó börtönőr. Hajlandó lett volna akár háromezret is fizetni, csakhogy a foglár túlságosan keveset kért tőle eredetileg. Készpénzben fizetett, ami bár tiltott tevékenységnek minősült, az egyedüli elfogadott fizetőeszköznek számított a fegyintézetben.

Nem sok fegyenc kereste fel a könyvtárat, és az a kevés, aki mégis, egyenesen a rongyosra olvasott krimik felé vette az irányt. A Háború és béke legalább húsz éve porosodott érintetlenül a polcon, mintha a kötet a saját életfogytig tartó büntetését töltené.

Miles kihasználta, hogy hosszú órákig teljesen egyedül lehetett. A napjait azzal kezdte, hogy átlapozta a Financial Times legújabb számát, amelyet az egyik őr vitt oda neki a reggeli kávéjával együtt. Az étkezdében elfogyasztott ebédje után visszatért a könyvtárba, hogy folytassa a legújabb regény olvasását. A börtönbüntetése alatt Daphne du Maurier-től Thomas Hardyig mindent elolvasott, és mire szabadult, simán lediplomázhatott volna angol irodalomból Oxfordban, ahol harminc évvel korábban elutasították a jelentkezését.

Időnként felkereste a börtönparancsnok, akivel a saját kávéja és másik által hozott keksz kíséretében szívesen eltársalgott. Hamar egyértelművé vált, hogy Miles többet tud arról, mi zajlik a fegyintézetben, mint maga a parancsnok. Faulkner megosztotta vele az értesüléseit, amit a másik újabb adag keksszel hálált meg.

A New York-i távolléte alatt azonban egyetlen gondolat foglalkoztatta szüntelenül: mikor lesz végre elég biztonságos a helyzet ahhoz, hogy visszatérjen Londonba, és bosszút álljon előbb Williamen, majd Rosson, végül pedig a parancsnokon?

2. fejezet

William és Ross ugrásra készen ült a Land Rover hátsó ülésén, miközben az ablakon kilesve nézték a sorra elsuhanó nevezetességeket. Noha alig negyedóra volt a visszaút a Buckingham-palotához, pontosan tudták, hogy annyi idő alatt is bármi előfordulhat. Márpedig ha baj történik, mindenki amiatt fog rájuk emlékezni.

Az öt motoros kísérő lassan gördült át a felvonóhídon, amint azonban kiértek a keleti kapun, mit sem törődtek a sebességkorlátozással. Egy lámpához érve az egyik kísérő feltartóztatta a keresztirányú forgalmat, miközben egy másik előrerobogott, hogy a következő villanyrendőrnél hasonlóképpen járjanak el, ezzel biztosítva, hogy a konvojnak sehol se kelljen megállnia.

William elismerően figyelte a gyakorlott felvezetést. Miközben egy motoros a következő kereszteződéshez sietett, és határozott sípszóval megállásra késztette a többi autót, egy újabb felvezető elhúzott mellette a soron következő elágazásig, ahol ugyanúgy járt el, mint a társa. Ezalatt a konvoj mögött haladó két másik kísérő elfoglalta a helyét a főkamarás kocsija előtt, és miután áthaladtak egy-egy kereszteződésen, az egyik előresietett, miközben az imént még a forgalmat feltartóztató motoros besorolt a Land Rover mögé. A tökéletes kivitelezés lehetővé tette, hogy a két kocsi körülbelül hatvanöt kilométer per órás sebességgel haladjon, miközben a többi autó legfeljebb tizenöttel araszolt.

William és Ross továbbra is a környezetüket fürkészte, miközben maguk mögött hagyták a Blackfriarst, majd ráhajtottak a rakpartra, időnként akár százzal, sőt száztízzel is haladva. A Savoy Hotel épülete mellett is elhúztak, mit sem sejtve, hogy Miles Faulkner és Booth Watson éppen készül leadni a szerénynek aligha nevezhető rendelésüket.

Amint megpillantotta a felé közeledő ügyvédet, Miles letette az étlapot. Booth Watson homlokán mintha mélyebbek lettek volna a ráncok, a járása pedig egyértelműen lassabb volt. Jól szabott kétsoros öltönyt viselt, amely viszonylag jól takarta a pocakját, világoskék inggel és a négy londoni ügyvédi társaság egyikének meglehetősen gyűrött nyakkendőjével. Úgy szorongatta az aktatáskáját, mintha hozzá lenne nőve a kezéhez.

– Üdv itthon! – köszönt, miközben kezet rázott a legjövedelmezőbb ügyfelével, majd a vele szemközti székre roskadt. A táskát közvetlenül maga mellé tette a földre.

Amíg a pincérre vártak, váltottak egymással néhány felszínes mondatot, majd Miles ráérősen böngészni kezdte a vastag, bőrborítású étlapot, mivel nemigen tudta eldönteni, mit is válasszon. Ezzel szemben Booth Watson már azelőtt kiválasztotta az ételt és a hozzá illő bort, hogy a másik egyet is lapozott volna.

– Vesepecsenyét kérek, véresen – közölte az ügyvéd, majd visszaadta az étlapot.

– És önnek mit hozhatok? – kérdezte a pincér Faulknerhez fordulva.

– Füstölt lazacot – válaszolta. Bizony azt sem ehetett a sitten. – Most pedig meséld el, mivel foglalatoskodott Hawksby, Warwick és Hogan a távollétemben – mondta, miután a pincér távozott.

– Továbbra is Hawksby parancsnok felügyeli a királyi testőrséget, és Warwick neki tartozik elszámolással a testület vezetőjeként.

– És Hogan? – érdeklődött Faulkner, leplezetlen megvetéssel a hangjában.

– A felügyelő immár nem Diana hercegné személyi testőre, miután az illetékesek úgy ítélték meg, a kelleténél közelebb kerültek egymáshoz, így aztán visszakerült a Yardra.

– És mivel foglalkoznak?

– Ma például a főkamarást a Buckingham-palotából a Towerbe vitték, hogy elhozza a koronát a parlamenti ülésszak holnap esedékes megnyitójára – újságolta Booth Watson. – Warwick és Hogan tagjai a kíséretnek, mint ahogy holnap is vele tartanak majd, amikor visszaviszik a koronázási ékszereket a Towerbe. Ezt a feladatot évente teljesítik.

– Mivel felettébb jól értesültnek tűnsz, jól gondolom, hogy Lamont továbbra is az alkalmazásunkban áll? – érdeklődött Miles.

– Valóban számítani lehet a nyugalmazott főfelügyelőre, aki ugyanúgy viszonyul Warwickhoz és Hoganhez, mint te, így aztán mindig megkapom tőle a velük kapcsolatos legújabb információt.

– Most, hogy hazatértem, mondd meg neki, hogy vegye komolyan a feladatát! Mindenáron meg akarom szégyeníteni azt a két alakot, ha pedig netán még Hawksby is velük bukik, annak még jobban örülnék.

– Ha már újra itthon vagy, Miles, nem tartanád szerencsésebbnek elfelejteni ezt az egészet, és inkább meghúzni magad?

– Kizárt! Igazság szerint szinte másra sem bírtam gondolni Warwick bírósági szereplése óta. Talán elfelejtetted, hogy miatta kerültem rács mögé? Addig nem nyugszom, amíg nem fizetem vissza a szívességet, és meg nem tapasztalja, milyen érzés elveszíteni az embernek a szabadságát. Nem érdekel, mivel jár. Neki és mindenkinek, akinek köze volt hozzá, meg kell lakolnia!

– Pedig azt hittem…

– Akkor rosszul hitted. Alig várom már azt a napot, amikor a főkamarás nem a koronát kíséri a Towerbe, hanem azt a két nyavalyást, akiket aztán ott is felejt.

Booth Watson a megélhetését biztosító férfira meredt, miközben azon töprengett, hogyan tudná jobb belátásra bírni. Aztán eszébe jutott Faulkner arckifejezése, ahogy a vádlottak padján ül, és belátta, hogy a másik addig nem nyugszik, amíg nem állt bosszút Warwickon, Hoganen és Hawksbyn. Nem volt semmi, amivel Booth Watson el tudta volna téríteni ettől a szándékától. Ezért inkább élvezettel belekortyolt a kiváló bordeaux-iba, ami régóta nem adatott meg neki.

– Van esetleg bármi más, amiről érdemes tudnom? – kérdezte Miles, miközben a pincér eléjük tette a rendelésüket.

A mindig megbízható bűnsegéd előrehajolva kivette a táskájából a New York Times előző napi számát, és átnyújtotta Milesnak, majd várt, mikor tör ki belőle az indulat.

– Ne szórakozz velem, és inkább mondd meg, mit kellene észrevennem!

– Lapozz a negyvenharmadik oldalra!

Miles gyorsan a megfelelő oldalhoz lapozott, majd elkezdte tanulmányozni.

– Akkor sem jöttem még rá – közölte némi idő elteltével.

– Ha jobban megnézed az ingatlanhirdetéseket, láthatod, hogy eladásra kínálnak egy manhattani luxuslakást.

– Pontosan tudom, hogy piacra került az ottani rezidenciám – felelte Miles –, de úgy tűnik, azzal már nem vagy tisztában, hogy a közelmúltban megszereztem az ugyanabban az épületben található tetőtéri lakást, ezért nincs már szükségem a kilencedik emeleten lévőre. Szóval hacsak nem áll szándékodban megvenni, ne rabold tovább az időmet! – Azzal az asztalra dobta az újságot, és a halra facsarta egy citromgerezd levét.

– Azt javaslom, Miles, nézd meg alaposabban a hirdetést! – szólalt meg az ügyvéd, aki pontosan tudta, hogy egyáltalán nem rabolja a másik idejét.

Faulkner meglehetősen vonakodva ismét a kezébe vette a lapot, és tüzetesen megvizsgálta a Central Parkra néző, öt hálószobás manhattani luxuslakásra vonatkozó hirdetést. Az irányár hétmillió dollár volt. Csak miután másodszor is megnézte a hozzá tartozó képet, tört ki belőle az indulat.

– Ki a franc engedte ezt meg? – mondta elég hangosan ahhoz, hogy a szomszédos asztalnál ülő egyik vendég feléjük forduljon.

– Nem vagyok ingatlanügynök, Miles, csupán az ügyvéded, aki mindent megtesz, nehogy megüsd a bokád.

– Azonnal távolíttasd el ezt a képet! – utasította Faulkner alig valamivel halkabban.

– Már megtettem – válaszolta Booth Watson elégedett félmosollyal az arcán. – Azt is meghagytam, hogy ez a felvétel egyetlen további hirdetésben se szerepeljen.

Miles továbbra is a fényképet nézte meredten, amelyen a volt New York-i lakásának a nappalija látszott, a falon Rubens Krisztus levétele a keresztről című festményével, amelyet így több millió újságolvasó megcsodálhatott.

– Bizonyára nem kell emlékeztetnem téged arra, a műkincskereskedők mind a mai napig abban a hiszemben vannak, hogy a szóban forgó remekmű a Fitzmolean múzeumban található, nem pedig a manhattani otthonodban.

– Ha netán megkérdezné bárki – mondta Faulkner közelebb hajolva –, közöld vele, hogy az enyém csak egy másolat!

– Ha viszont véletlenül mégis szemet szúrna a hirdetés egy érdeklődőnek, és úgy döntene, megnézi… – kezdte Booth Watson, a sommelier azonban az asztalhoz lépett, hogy újratöltse a poharát. Az ügyvéd megvárta, amíg távozik, és csak azután folytatta: – Aligha kell emlékeztetnelek, Miles, hogy az eredetit a múzeumnak adományoztad a büntetésed enyhítéséért cserébe. Ha pedig a legfőbb ügyészség is megneszelné…

– Ez semmi szín alatt sem történhet meg – vágott a szavába Faulkner, aki még bele sem kortyolt a borba.

– Az sem könnyíti meg a dolgunkat – folytatta az ügyvéd –, hogy a múzeum igazgatója a közelmúltban bejelentette a nyugdíjba vonulását, és úgy értesültem, Beth Warwick jó eséllyel pályázik a megüresedett helyre.

– Ennek sem szabad megtörténnie, ha ugyanis gyanút fogna, hogy az ő Krisztusa nem az igazi megváltó, azonnal értesítené a férjét. – Miles röviden elhallgatott, majd egészen halkan így szólt: – Tehetünk ez ügyben bármit?

– Mivel a volt feleséged továbbra is tagja az igazgatótanácsnak, befolyással bír a szavazásra. Talán meg lehetne őt győzni, hogy…

– Egy percig sem bízom meg abban a nőszemélyben – csattant fel Faulkner. – Ne feledd, közeli barátja Mrs. Warwicknak, és az első adandó alkalommal szívesen keresztbe tenne nekem.

– Egyetértek – nyugtázta Booth Watson. – Viszont talán te is tudod, hogy Christinának igencsak megcsappantak az anyagi erőforrásai, így akár…

– Aminek éppen én voltam az oka – válaszolta Miles –, ha esetleg elfelejtetted volna.

– Talán éppen ezért lehetne őt kárpótolni némiképp – vetette fel az ügyvéd, miközben felvonta az egyik szemöldökét.

– Esetleg – mondta Faulkner, majd bekapott egy falat lazacot. Booth Watson közben a második pohár borát is felhajtotta. – Először derítsd ki, látta-e az újsághirdetést, amit nem tartok valószínűnek. Ha netán mégis, biztosra vehetjük, hogy küld belőle egy példányt Beth Warwicknak, a megfelelő oldalon kinyitva.

– Muszáj jó indokkal előállni, miért akarok vele találkozni, nehogy gyanút fogjon.

– Amennyiben megbizonyosodtál róla, hogy nem látta az ingatlanhirdetést, mondd meg neki, nem akarom, hogy William Warwick felesége legyen a Fitzmolean következő igazgatója, amire hajlandó vagyok jó pénzt áldozni. Nem hiszem, hogy Christinának ez gyanús lenne.

Az ügyvéd somolyogva levágott magának egy falat húst, mire nyomban felpezsdült a vére.

Miután elhagyták a Savoyt, a konvoj kicsit lassított, és senkitől sem zavartatva ráfordult a Northumberland Avenue-ra. A kísérők néhány további éles fütyülése tovább tisztította előttük az utat, mígnem elérték a Trafalgar Square-t, ahol rákanyarodtak a Mallra, és folytatták az útjukat a Buckingham-palota felé.

Néhány meglepett turista megpróbált fényképet készíteni a mellettük elviharzó kocsikról, mivel azt hitték, az uralkodócsalád valamelyik tagja csücsül az elsötétített ablakú autóban.

A méretes főkapuhoz érve senki sem tartóztatta fel őket, hanem a fegyveres őr tisztelgése kíséretében egyenesen a belső udvarra hajtottak. Ott az ír gárdisták két altisztje állt készenlétben, hogy magukkal vigyék a tiszti étkezdében csak „szajréként” emlegetett szállítmányt.

Amint megállt a Jaguar, Phil nyomban kipattant. Előbb kitárta a főkamarásnak az ajtót, majd felnyitotta a csomagtartót, és félreállt, hogy két gárdista hozzáférjen a táskákhoz. Egyikük a kardot tartalmazó ládát vette magához, a másik pedig a koronás koffert emelte ki olyan gyengéden, mintha az elsőszülöttjét venné kézbe.

William egészen addig követte a tekintetével a három férfit, amíg el nem tűntek a szeme elől. A főkamarással másnap délután egykor terveztek találkozni legközelebb, amikor is visszaviszik a koronázási ékszereket az őrzési helyükre.

– Indulhatunk! – mondta William, miután a többiek a palotába vonultak.

Danny szép lassan hajtott ki a belső udvarból, majd a Scotland Yard felé vette az irányt, miközben egyszer sem lépte túl a megengedett sebességet.

– Sosem értettem – szólalt meg Ross egy jobbkanyart követően –, miért kell előbb a Buckingham-palotába szállítani a koronát, miközben akár egyenesen a parlamentbe vihetnénk.

– Erre két lehetséges magyarázat is van – felelte William. – Először is, még egy éjszakára sem bíznám a lordokra a koronázási ékszereket, hiszen bármelyikük szemet vethetne rájuk. Másodszor pedig, ne feledd, hogy a kard és a korona külön lovas kocsiban utazik közvetlenül őfelsége előtt a Buckingham-palotából a Lordok Házába, hogy megnyissa a parlamenti ülésszakot.

Ross némán bólintott, majd így szólt:

– Egész éjszaka nem aludtam.

– Hogyhogy? – kérdezte William a barátja felé fordulva.

– Mindig azt hiszem, valami rosszul alakul majd útközben, és lássuk be, ennek csak egyszer kell előfordulnia.

– Ez aligha fog bekövetkezni, elvégre szigorúan őrzik a holmit, és csak mi ismerjük a szállítás részleteit. Különben sem jut eszébe senkinek, hogy néhány napig nem is a Towerben vannak az ékszerek.

Ross némán fontolóra vette a lehetőségét annak, hogy talán mégis van valaki…

Amint Danny leparkolt a Scotland Yard előtt, William fürgén kiszállt. Szapora léptekkel a bejárathoz ment, majd kettesével véve a lépcsőfokokat felsietett a második emeletre, ahol bekopogott a Sólyom irodájába.

– Szabad! – szólt egy határozott hang odabentről.

William tájékoztatta a parancsnokot, hogy az éves rendes kirándulásuk ezúttal is zökkenőmentesen lezajlott.

– Én csak akkor nyugszom meg – válaszolta Hawksby –, ha az igazgató felhív, és arról tájékoztat, hogy a korona és a kard újra biztonságban van a számukra kijelölt őrzési helyen.

Ezek szerint nem csak Ross gondolkodik így, tűnődött magában William. Néha el is felejtette, hogy ha valami mégis történne abban a bizonyos negyedórában, nem csak neki kellene távoznia a rendőrségtől.

– Nos, akkor megyek, és folytatom az eddigi munkámat – mondta.

– Mielőtt távozna, szeretnék mondani valamit, őrnagy. – Bizony beletelt néhány másodpercbe, mire William felfogta a parancsnok szavainak az értelmét. – A főkapitány ma reggel tájékoztatott az előléptetéséről. Szívből gratulálok! Isten bizony megérdemelte.

– Köszönöm, uram – hebegte William, aki rá nem jellemző módon alig jutott szóhoz.

– Azt javaslom, kivételesen inkább hagyja az eddigi munkáját! Menjen haza, és töltsön egy kis időt a feleségével és a gyermekeivel! Csak arra ügyeljen, időben odaérjen a Buckingham-palotához, hogy visszakísérje az ékszereket a Towerbe! Különben könnyen lehet, hogy az lesz az állandó tartózkodási helye, ha holnap ilyenkor nincsenek újra az őrzési helyükön…

– Hogyhogy ilyen korán hazaértél, barlanglakó? – lepődött meg Beth, amikor a férje belépett a konyhába. – Csak nem kirúgtak?

– Éppen ellenkezőleg – felelte William, akinek a felesége hirtelen megváltozó arckifejezése láttán széles mosolyra húzódott a szája, a válasza azonban váratlanul érte.

– Akkor kvittek vagyunk.

– Ezt hogy érted?

– A Fitzmolean igazgatója bejelentette a lemondását, az igazgatótanács vezetője pedig felhívott, hogy kifejezze abbéli reményét, megpályázom a pozíciót.

– Ez csodálatos! – mondta William, és átölelte a feleségét. Noha egyszer sem hozta szóba a témát, amióta Beth lemondott a korábbi igazgatóhelyettesi állásáról, titkon mindig is remélte, hogy egy nap a Fitzmolean igazgatója lesz.

– Még nem neveztek ki, őrnagy – felelte Beth.

– Aligha fogja az igazgatótanács még egyszer elkövetni ugyanazt a hibát – jelentette ki William magabiztosan.

– Igazság szerint még nem döntöttem el, szeretnék-e pályázni – válaszolta Beth.

– Ne viccelj!

– Csak emlékeztetnélek, hogy kétszer annyit keresek műkincskereskedőként, mint amennyit a Fitz igazgatójaként kapnék.

– Még szerencse, hogy immár őrnagy vagyok.

– Christináról sem szabad megfeledkezni – folytatta Beth. – Amióta hivatalosan is elvált Faulknertől, nagyban számít a cégünk bevételeinek az őt megillető hányadára, hogy fenn tudja tartani a fényűző életmódját.

– Nehogy a miatt a nőszemély miatt aggodalmaskodj! – mondta William határozottan. – Ha netán ő kerülne a te helyzetedbe, elhiheted nekem, hogy kizárólag a saját érdekét tartaná szem előtt.

– Úgy látszik, elfelejtetted – kontrázott a felesége –, hogy miután kirúgtak a múzeumtól, egyedül Christina állt a kezdeményezésem mellé.

– Nem is járt vele rosszul – emlékeztette William.

– Csak annyit kapott, amennyi megillette őt. Ezért is tartom nemcsak az üzlettársamnak, hanem közeli barátomnak.

– Amikor ez éppen neki is megfelel. Ha tényleg ennyire szoros a kapcsolatotok, bizonyára örülni fog, hogy te lehetsz a Fitzmolean következő igazgatója. Mivel tagja az igazgatótanácsnak, neki is van szavazati joga. Különben is pontosan tudja, mennyire szeretted volna megkapni az állást, szóval aligha fogja váratlanul érni a hír. Csak ismételni tudom önmagam: ha szorul a hurok, Christina bármit kész megtenni, csak hogy más nyakába kerüljön.

– De… – tiltakozott volna Beth, ekkor azonban kivágódott a konyha ajtaja, és három éhes gyerek viharzott be rajta. Miután mindegyikük elfoglalta a helyét, tátogatni kezdték a szájukat, mint a kiscsibék a fészekben.

– El sem tudjátok képzelni, mi történt ma az iskolába! – kezdett rá Artemisia, hirtelen visszarángatva a szüleit a jelenbe.

– Iskolában – helyesbített Beth.

– Szóval az igazgató kiválasztott minket, hogy képviseljük a sulit egy országos esszéíró versenyen…

– …és a főjutalom – vette át a szót Peter – egy út a párizsi Disneylandbe…

– Főnyeremény – szólt közbe ismét Beth.

– …ahol Donald kacsával és Mickey egérrel lehet majd teázni – toldotta meg Artemisia.

– És milyen témáról fogtok írni? – érdeklődött William.

– Még nem döntöttük el – közölte a lánya.

– Abban bíztunk – mondta Peter –, hátha tudnál nekünk segíteni, hiszen annyi bűnözőt elfogtál már.

– Kizárt! – felelte William határozottan. – Nem engem választottak ki, hogy induljak a versenyen. Ez kizárólag a ti munkátok kell hogy legyen, különben akár én is megkaphatnám a fődíjat.

– Akkor majd beszélünk Ross bácsival – súgta oda Artemisia a testvérének. – Egyszer hallottam, amikor apa azt mondta anyának, nincs olyan szabály, amit ne szegett volna már meg.

Miután másnap reggel a gyerekek elindultak iskolába, Beth elkezdte átnézni a postát, amely számlákat, szórólapokat és egy olyan levelet is tartalmazott, amit kétszer is el kellett olvasnia.

– Mik a terveid erre a hétvégére? – kérdezte Williamtől.

A férfi letette az újságot, és elgondolkozott.

– Én vagyok az ügyeletes. Havonta egyszer rám kerül a sor. Ross Legolandbe viszi a gyerekeket. Ez a legújabb szenzáció – jegyezte meg, miközben megvajazott egy szelet pirítóst. – És neked?

– Arra gondoltam, benézek a Fitzbe, hogy lássam, mennyit változott a távozásom óta, de lehet, hogy inkább meglátogatok egy idős hölgyet Buckinghamben, akivel még sosem találkoztam.

– Érdekesen hangzik – mondta William. – Egyedül a boríték alapján tudok bármire is következtetni, amelyet a kezedben szorongatsz.

– Mrs. Eileen Lomax küldte, annak a West End-i műkincskereskedő Gordon Lomaxnek az özvegye, aki egy hónapja halt meg – magyarázta Beth. – Írtam neki, hogy kifejezzem a részvétemet, ami jólesett neki. Szeretne velem találkozni és a tanácsomat kérni egy személyes ügyben.

– Ennél több információra van szükségem – mondta William, miközben a felesége kivett két tojást a lobogó vízzel teli lábosból, és kis pohárkába téve a férje elé tette.

– Lomaxé volt az egyik legsikeresebb West End-i galéria, amióta azonban megcsappant az érdeklődés a németalföldi tájfestészet iránt, az a hír járta, épphogy fedezni tudja a rezsiköltségeket.

– Sokszor hallottam már tőled – mondta William –, hogy a halál, az eladósodás és a válás a műkincskereskedő három legjobb barátja.

– Úgy tűnik, Lomax esetében legalább kettő érvényes is. Így aztán lehet, hogy kénytelen leszek elhalasztani a Fitzbe tervezett látogatásomat, és inkább elmegyek Buckinghambe. Gordon sokat segített, amikor még csak ismerkedtem a művészetek világával, és ez a legkevesebb, amivel kifejezhetem a hálámat.

– Pedig ha belegondolok, hogy akár te is felkereshetted volna Legolandet Ross-szal és a gyerekekkel, elszorul a szívem – incselkedett William, azzal fogta a kanalát, és megkocogtatta a tojás tetejét.

– Még az is lehet, hogy találok egy porosodó Rembrandtot vagy Vermeert az asszony padlásán – válaszolta Beth, miközben a férje éppen eltávolította a kis kalapot, és azzal szembesült, hogy a tojás túlfőtt.

3. fejezet

A négy szürke ló által húzott aranyozott fekete hintó éppen akkor hajtott ki méltóságteljesen a Mallra díszőrség kíséretében, amikor a Big Ben tizenegyet kondult.

Őfelsége, a királynő orgonalila selyemruhában és diadémmal a fején ült az utastér egyik felén, míg vele szemben az edinburghi herceg foglalt helyet tengernagyi uniformisban, egyik kezét a kardján pihentetve. Egy másik, valamivel szerényebb megjelenésű hintóban utazott a birodalmi állami korona és a kard, valamint a brit uralkodó egy másik felségjelvénye is, a chapeau gules, egy hermelinszőrrel szegett vörös bársonysapka, a királyi lovas őrség tucatnyi katonájával a jármű körül, miközben a királynőre kék egyenruhás könnyűlovasok vigyáztak.

Jókora tömeg gyűlt össze az út mentén, hogy szemtanúja lehessen a látványosságnak. Többen órák óta várakoztak már, hogy biztosítsák a helyüket a legelső sorban, és onnan integessenek az uralkodónak. Az ismerős kézmozdulatot kedves mosoly kísérte, miközben a királynő előbb az egyik, majd a másik irányba nézett. A St. James’s Park végéhez érve a menet jobbra fordult, majd folytatta az útját a kormányzati negyed felé, áthaladva a lovasezred főépületének boltíve alatt, ami uralkodói kiváltságnak számított.

A parlamenthez érve a hintókat még nagyobb sokaság fogadta, amely már jóval azelőtt éljenzésben tört ki, hogy a menet a Lordok Házának főbejáratához ért volna, ahol alig néhány perccel korábban vonták csak le az Egyesült Királyság zászlaját, hogy kicseréljék az uralkodói lobogóra.

Miután kiszállt a hintóból, a királynőt a gróf marsall, a főkamarás és egy feketébe öltözött ceremóniamester fogadta. Mindhárman meghajoltak, majd megindultak felfelé a kék-fehér szőnyeggel borított lépcsőkön, előttük két, címeres talárba öltözött férfival, akik az uralkodó hatalmát jelképező egy-egy kormánypálcát vittek a kezükben. Így vonultak fel az első emeleten található egyik díszes teremig.

Ide már csak páran követték a királynőt, aki egyenesen a terem végében lógó függöny mögé húzódott. Levette a fejéről az út során hordott diadémot, és az odakészített asztalra tette. Az öltöztetője, Mrs. Kelly segített neki felvenni a hosszú vörös palástot, amelyet széles szaténszalagokkal rögzített a vállán, jókora kapoccsal összefogva, hogy a súlyos ruhadarab biztosan a helyén maradjon.

Amikor a királynő elégedett volt, Mrs. Kelly résnyire tárta a függönyt, hogy a főkamarás átnyújthassa a koronát. Az uralkodó fogta, a fejére helyezte, majd egy tükör segítségével addig igazgatta, amíg kényelmesnek nem érezte. Újfent megtapasztalhatta, milyen nehéz.

Ekkor odalépett hozzá két apród, akik megfogták a palást két szegélyét, a királynő pedig megindult a főrendi házban összegyűlt lordokhoz.

Tizenegy óra huszonhat perckor a királynő az edinburghi herceg kíséretében elhagyta az átöltözésre használt termet. Előbb egy tágas csarnokon haladtak át, amelynek egyik falát a waterlooi csatában győztes Wellingtont, a másikon pedig a trafalgari ütközetben diadalmas Nelsont ábrázoló festmény ékesítette. Amikor Charles de Gaulle a Francia Köztársaság elnökeként beszédet mondott az angol törvényhozásban, másik útvonalon vezették körbe, hogy ne kelljen találkoznia a két győztes tábornokkal. Kétoldalt a falak mentén ideiglenesen felállított padok sorakoztak, ahol nagykövetek, főbiztosok, külföldi méltóságok és a lordok házastársai foglaltak helyet.

A királynő ezután egy kisebb helyiségbe ért. Méltóságteljes léptekkel haladt el a fiatal Viktória királynő szobra előtt, majd bevonult a főrendi ház üléstermébe. Ötszáz piros taláros férfi és hetven hasonlóan öltözött nő egyszerre állt fel, hogy fogadja az uralkodót, aki pontban fél tizenkettőkor elfoglalta a helyét a trónusán. Az edinburghi herceg tőle jobbra ült le, míg a tőle balra lévő ülés üresen maradt.

Ahogy felnézett, a miniszterelnökkel, az ellenzék vezetőjével, a kabinet és az árnyékkormány tagjaival találta magát szemben, akik a terem túlsó végében álltak. Az ő feladatuk volt, hogy az uralkodó által hamarosan felvázolt javaslatokat törvények formájában átültessék a gyakorlatba. John Major figyelmesen várakozott, noha pontosan tudta, mi fog elhangozni.

Ekkor a lordkancellár fellépdelt a kis emelvényre, és odanyújtotta a királynőnek a beszédét, holott egyetlen szavát sem ő írta. Utóbbiért jó néhány bürokrata felelt, akik a kormányfő és az általa újonnan kinevezett miniszterei utasításainak megfelelően jártak el.

Őfelsége kinyitotta a monogramjával ellátott bőrkötésű mappát, és a kezdő sorokra pillantott: Tisztelt Lordok és Képviselők! Kormányom kiemelt jelentőségű feladatának tartja minél több lakóingatlan felépítését az egyre növekő lakosság lakhatásának biztosítása érdekében. Ezenkívül olyan rendeleteket kíván hozni, amelyek biztosítják, hogy…

Ezután húsz percig részletezte azt a hét törvényjavaslatot, amelyet a kormány a parlament elé kívánt terjeszteni, amelyet azonban kizárólag ő szentesíthetett. A beszédet a következő sorokkal zárta: Egyéb törvényjavaslatok és rendeletek az arra alkalmas időben kerülnek tárgyalásra. Ezután felnézett, és így szólt:

– Isten óvja a Nemzetközösséget!

Valamennyi jelenlévő ismét állva nézte végig, ahogy a királynő az edinburghi herceg kíséretében távozik az ülésteremből. A gróf marsall újfent a megfelelő terembe vezette a királyi házaspárt, hogy őfelsége levegye a koronát és a palástot. Miután a királynő váltott néhány szót az apródokkal, a kijárat felé vette az irányt, ahol már várta az őt szállító hintó.

Előbb Fülöp herceg szállt be, utána pedig Erzsébet, majd a négy ló megindította a hintót, amely visszavitte őfelségét a Buckingham-palotába. A korona és a kard előttük haladt a másik hintóban, míg Mrs. Kelly egy Rolls-Royce-ban követte az összes többi felségjelvénnyel együtt, amelyek egy méretes piros táskában lapultak, hogy egy évig – sőt talán a következő miniszterelnök kinevezéséig – elő se kerüljenek újra.

Ahogy a díszes hintó áthajtott a boltív alatt a Buckingham-palota belső udvarára, Danny vigyázzállásba vágta magát. Lehet, hogy a hintó hátuljába kapaszkodó két inas mozdulatlanul állt, a tekintetük azonban ide-oda cikázott. A sofőr fel is ismerte az egyiket, aki nem volt más, mint az uralkodó egyik személyi testőre, természetesen az alkalomhoz illő öltözetben.

William és Ross meghajolt, ahogy a királynő elhaladt előttük, miközben a paripák lelkesen bólogattak a fejükkel. A bejárati ajtónál egy udvaronc és két inas már várta őfelségét, aki leszállt a hintóról, és bevonult a rezidenciájára.

Alig néhány pillanat múlva feltűnt két gárdista tiszt a koronázási ékszereket tartalmazó fekete dobozokkal. Őket a főkamarás követte. Phil kinyitotta a Jaguar csomagtartóját, és csak azután ült be a volán mögé, hogy a kincset biztonságba helyezték. Ez volt a jel, hogy a felvezetők elindulhatnak a Tower felé. A konvoj az előttük megtisztított utaknak és a sorozatos szabad jelzéseknek köszönhetően tizenhárom perc múlva áthajtott a felvonóhídon, egyenesen a várba, ahol már várta őket az igazgató és a főkapitány.

William kipattant a Land Roverből, hogy ismét szemtanúja lehessen az ősi szertartásnak, amely ezúttal fordítva zajlott le. A főkamarás és az igazgató eltűnt az ékszereknek otthont adó épületben két őr társaságában, kezükben a szállítmánnyal.

William csak akkor nyugodott meg, amikor a főkamarás ismét megjelent, immár üres kézzel, és beszállt a Jaguarba, amely nyomban megindult vele, hogy visszavigye a Buckingham-palotába.

Danny követte volna, csakhogy az igazgató odalépett hozzájuk, és megkocogtatta az ablakot. William, rosszat sejtve, azonnal kiugrott.

– Talán nem tud róla, őrnagy, de az év végén nyugdíjba vonulok, így aztán ha szívesen megtekintené a gyermekeivel együtt a várat és a koronázási ékszereket, szívesen körbekalauzolom önöket.

– Ez igazán kedves, Sir Harry – hálálkodott William. – Esetleg csatlakozhat hozzánk Hogan felügyelő lánya, Jojo is, akire szinte családtagként tekintünk?

– Természetesen – felelte az igazgató. – Ugyanakkor a meghívás nem vonatkozik a felügyelőre, van ugyanis egy sanda gyanúm, hogy ha alkalma nyílna rá, megpróbálná elemelni a koronát.

Miközben William a távolodó igazgató után nézett, nem tudta eldönteni, viccnek szánta-e a megjegyzést. Viszont azt ő is kénytelen volt elismerni, hogy Ross nem mindig tartotta be az előírásokat, és nem egy esetben megszegte a szabályokat, aminek bizony meg is lett a következménye. Természetes kisugárzása és megnyerő külseje segített elnyerni a női munkatársai tetszését, és bizony a Sólyom is sokkal elnézőbb volt vele szemben, mint bárki mással. William nem szívesen gondolt bele, vajon a társa mikor veti el annyira a sulykot, hogy már ő sem tud rajta segíteni.

– Ezzel meg is volnánk egy évre – közölte William, miután beszállt a Land Roverbe. – Irány a Scotland Yard! – mondta, megkocogtatva Danny vállát.

– Mit mondott az igazgató? – érdeklődött Ross, miközben éppen áthajtottak a felvonóhídon. A Towerből kikanyarodva már a legelső lámpánál kénytelenek voltak megállni.

– Sir Harry arról tájékoztatott, hogy az év végén nyugdíjba vonul, és felajánlotta, hogy szívesen megmutatja a várat a gyermekeimnek és Jojónak is. – William inkább hallgatott az igazgatónak a látogatással kapcsolatos kikötéséről.

– Mi lesz a következő feladatunk?

– A parancsnok biztosított róla, hogy egy egészen különleges megbízás vár ránk, a részleteket azonban addig nem volt hajlandó elárulni, amíg az ékszerek vissza nem kerülnek a Towerbe.

– Most, hogy visszatért – felelte Ross –, csak remélni tudom, a „különleges megbízás” magában foglalja Miles Faulkner szoros megfigyelését, van ugyanis egy-két rendezetlen tartozása.

– Nem tartom valószínűnek – próbálta csillapítani a társát William. – Faulknerről azóta nem tudunk semmit, hogy több mint négy éve kiengedték a Ford börtönből. Persze nehezen tudom elképzelni, hogy nyugdíjazta volna magát.

– Csak emlékeztetnélek – mondta Ross jól érzékelhető indulattal a hangjában –, hogy az az ember felelős a feleségem haláláért.