Az özvegy titka / Goswell krónikák 4.
Author: Kate Hewitt
Date: 2026-08-24
Publisher: Álomgyár Kiadó

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Widow’s Secret (The Goswell Quartet #4), 2022

Fordította
BOHÁK ILDIKÓ

Copyright © Kate Hewitt, 2020, 2022

First published in the English language in 2022
by Storyfire Ltd, trading as Bookouture.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Fodor Marcsi

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890
admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu
www.facebook.com/alomgyar
instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-95-0

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2023

Ki nem mondott szavak, 2024

A feleség ígérete – Goswell-krónikák, 2024

Bécs angyala, 2024

A kisasszony kertje – Goswell-krónikák, 2025

A menyasszony húga – Goswell-krónikák, 2025

ELŐSZÓ

Most már jól kivehető a távolban a szirt durva körvonala, a kis földnyelv sötét tömbje, melynek zöld, barátságos íveit elnyeli a sötét éjjel. Olyan közel van már az otthon, de… talán még soha nem érezte magát ilyen mérhetetlenül távol tőle.

Bocsáss meg!

Mégis kihez könyörög? Istenhez? A feleségéhez? Vagy ahhoz a sok száz ismeretlen archoz – talán több ezerhez –, melyek vádlón és fenyegetőn jelennek meg előtte, mihelyst lehunyja a szemét? A látvány szinte elviselhetetlen.

Mindhez egyszerre.

Reszketeg sóhaj szakad fel belőle, majdnem elsírja magát, miközben érzi, ahogy a hajópadló inog a talpa alatt. Nem bírja tovább. Ha több bátorság szorult volna belé, már réges-rég véget vetett volna mindennek, még azelőtt, hogy nekivágott a Nyugat-Indiától hazafelé vezető gyötrelmes útnak. Vad hullámokkal dacolt a viharos tengeren, no és a saját kínjaival is, persze, amelyek szinte teljesen felemésztették, mert bár pontosan tudta, hogy mit kellene tennie, mégis képtelen volt rá, hogy megcselekedje.

Talán volna ereje továbbsiklani, tovább a kikötőbe, volna ereje elég, hogy szembenézzen a szerelmével és a bűntudattal, ami mardossa, s talán valahogyan megtalálná a kiutat… ha egyáltalán van ilyen.

De bátorsága nincsen – éppen most döbbent rá erre –, ezért hajózott el egészen idáig, kétségbeesetten és dacosan, miközben nem volt hajlandó tudomást venni a bűntudatról, ami folyamatosan mardosta. Most azonban szembenéz vele. Cipeli, mint valami terhet, amit megérdemel ugyan, de túl nehéz ahhoz, hogy elbírja.

Csendben megfordul a hajó orrában, hátat fordít a kikötő távoli fényének, mely az imént még ígéretként pislákolt előtte… olyan ígéretként, ami soha nem teljesedhet már be.

Bocsáss meg! Kérlek, kérlek, bocsáss meg!

1. FEJEZET

Rachel

Rachel Gardner valamivel hét óra után ébredt fel a telefon kitartó zümmögésére. Mellette a férje, Anthony hortyogott halkan.

Rachel gyorsan felpattant az ágyról, és a kezébe vette a telefont.

– Halló? – szólalt meg kissé rekedten, miközben álmosan kifésülte a kósza hajtincset a szeméből, és belebújt a papucsába. Ezen a szikrázó májusi reggelen minden úgy ragyogott odakint, mint az ékkő. Arany fényárban úszott Bristol kikötője, minden friss volt, és harmatos, az időjárás egy gyönyörű tavaszi nap ígéretével kecsegtetett.

– Rachel? Ne haragudj, hogy ilyen korán hívlak.

– Már fent voltam. – Rachel magára hagyta a hálószobában a most már hangosan horkoló Anthonyt, felkapta a köntösét, és a telefont a füléhez szorítva a konyhába ment. – Mi a helyzet, Izzy? – Izzy, a kolléganője a bristoli Tengeri Régészeti Központban, biztos nem telefonált volna ilyen korán, ha nem lett volna fontos.

– Helyzet van. Elég sürgős!

– Sürgős? – Rachel bekapcsolta a vízforralót, és a hír hallatán azonnal felébredt.

– Hatósági megbízás – magyarázta Izzy. – Cumbriában.

– Értem. – Rachel öt éve szerezte meg a doktori fokozatot, s azóta a bristoli Tengeri Régészeti Központ alkalmazottja volt, de szabadúszóként is gyakran vállalt megbízást mind beruházóktól, mind pedig a megyei hatóságoktól. Tengeri régészeti szakértőként akkor volt rá szükség, ha egy ingatlanfejlesztés vagy -felújítás során találtak valamit a mélyben, esetleg előkerült egy nem várt lelet, ami megakasztotta a munkálatokat.

Rachel két púpozott kanál kávét tett a kis dugattyús kávéfőzőbe.

– Az elég messze van – jegyezte meg.

Cumbria nem volt ismeretlen a számára, hiszen ott nőtt fel, de azok az idők most már nagyon távolinak tűntek a szemében.

Egy pillanatra elkalandozott: lelki szemei előtt megjelent a lakelandi kőből épült szülőház komor homlokzata, ami félúton volt Windermere és Kendal között. A házat kopár fennsík vette körül. Amerre csak a szem ellát, magányos, hullámzó dombok terülnek el. Szinte hallotta a szél könyörtelen üvöltését, az egyetlen hangot, amit a kietlen vidéken hallani lehetett. Maga előtt látta a ház üres szobáit, a fülébe hasított a néma csend, és a bőre alatt érezte azt a csalódottságot, szomorúságot, mely még napos időben is láthatatlanul körbelengett mindent. Erőt vett magán, és határozottan elhessegette az emléket.

– Tényleg messze van – értett egyet Izzy –, de arra gondoltam, hogy összeköthetnéd a kellemeset a hasznossal. Volna kedved hazamenni? Az édesanyádat is meglátogathatod… – Rachel nem válaszolt, Izzy pedig folytatta. – Ráadásul a meló a szakterületed! Egy hajóroncsot találtak a sekély vízben… illetve attól függ, mit nevezünk sekélynek: körülbelül tizenöt méter mélységben. Valószínűleg nem sok maradt a roncsból, de azért mégiscsak van ott valami. Hadd mondjam el, miről van szó! Ennyit megér, nem?

– Csupa fül vagyok! – Rachel a pultnak támaszkodva várta, hogy a víz felforrjon.

– Szóval, a helyzet a következő – kezdte a mondókáját Izzy, miközben jól hallhatóan papírlapokkal bíbelődött a háttérben. – Whitehaven partjától úgy negyed mérföldre találták meg a roncsot az iszapba temetve, körülbelül tizenöt méteres mélységben. Jövőre újra akarják nyitni a szénbányát, és a Copeland Bányavállalat próbafúrásokat végzett a térségben. A munkálatok közben akadtak a leletre. A szonárvizsgálatok nem mutattak semmit, ám amikor elkezdték a fúrásokat, a roncs néhány darabja bekeveredett a mintákba. Jelentették az esetet, és átmenetileg most egy másik területen folytatják a próbafúrásokat, de mivel a roncs helye fontos fejlesztési terület, nem mondanak le róla. Azonnali és gyors vizsgálatot kérnek, hogy kiderüljön, van-e odalent bármi, amit előbb fel kellene tárni.

– Rendben. – A vízforraló kikapcsolt, Rachel ráöntötte a forró vizet a kávéra, és mélyen beleszippantott a megnyugtató aromába. – Van valami ötlet a hajóroncsot illetően?

– Nem nagyon. Annyi biztos, hogy nem mai darab. Legalábbis abból ítélve, amit eddig találtak. Nincs sok lelet egyelőre, csak néhány vasdarab, de leengedtek egy drónt, és úgy látták, hogy elég jelentősnek tűnnek a maradványok ahhoz, hogy feltárást végezzenek. Pár gerendadarabról van szó, feltehetően a hajótest része. – Megállt egy pillanatra. – A cég nagyon óvatos. Minden szabályt betartanak, mert rendkívül fontos nekik, hogy a bánya újra üzemeljen. Korábban sem mentek simán a dolgok, úgy hírlik, volt némi ellenállás a helybéliek meg a környezetvédők részéről…

– Ahogy ez lenni szokott.

– Igen. Éppen ezért érdekükben áll a gyors és szabályszerű eljárás. Ragaszkodnak az előírások betartásához, hogy senki ne köthessen bele a projektbe. Már elkészült a régészeti dokumentáció és a környezeti hatásvizsgálat is, és nem merült fel akadályozó tényező. Ez a hajóroncs mindenkit meglepett, hiszen a környéken több roncslelőhely is ismert, és a leletek elég jól dokumentáltak. Ez most egy új lelet.

– Érdekes – dünnyögte Rachel. A bányászat előkészítési szakaszának fontos része az előzetes régészeti dokumentáció, a környezeti hatásvizsgálat és a szonárvizsgálat is. Ez a váratlan roncslelet alaposan keresztülhúzhatta a számításaikat…

– Ezek szerint rábólintasz? – érdeklődött Izzy, noha pontosan tudta a választ.

– Igen. Természetesen.

– Sejtettem. A bányatársaságnál Will Sayers lesz a kapcsolattartód, és ha tanácsra szorulnál, a megyei örökségvédelmi hivataltól pedig Mark James áll szükség esetén a rendelkezésedre. Miután megérkeztél, vedd fel a kapcsolatot mindkettejükkel. Az eddig kiemelt leleteket a helyi múzeumba vitték, a kikötő mellett.

– Rendben. – Rachel máris érezte, hogy a szíve hevesen ver az izgatottságtól. Odavolt a munka ezen szakaszáért: imádta a nyomozást, a kutatást, és elvarázsolta a tény, hogy a víz alatt egy rejtély csendben arra vár, hogy valaki megfejtse. A bányatársaság persze azon van, hogy minél gyorsabban pontot tegyen az ügy végére. Nyilván megpróbálnak majd nyomást gyakorolni rá, hogy gyorsan lezárja az ügyet. Rachel a felmerülő akadályok ellenére is szerette a munkáját. A töprengés, a találgatások, sőt az álmodozás is része volt a folyamatnak a kutatás és a felderítés mellett.

– Csak azt akarják – hívta fel rá Izzy a figyelmét –, hogy állapítsd meg, a roncs nem minősül örökségvédelmi értéknek, és mielőbb folytathassák a munkát, amit elkezdtek.

– Értem.

Rachel jólesően belekortyolt a kávéba, és kinézett az ablakon. Egy sirály suhant el a csillogó víztükör felett, majd tovarepült a mozdulatlan kék égen.

– Ha valóban olyan régi, mint ahogy gondolják, akkor valószínűleg nem sok maradt a roncsból, szóval, nem hiszem, hogy lenne mitől félniük. Valószínűleg senkinek nem áll majd érdekében a teljes feltárás, és pénz se lesz rá szerintem.

– Ahogy mondtam az imént, biztosra mennek. Az agyagos iszap miatt jó esély van rá, hogy konzerválódott a lelet, ami érdekes lehet, de az már más kérdés, hogy a hatóság végül védetté nyilvánítja-e…

Rachel pontosan ismerte az eljárás menetét, hiszen tucatnyi hajóroncson dolgozott már Nagy-Britannia partszakaszán. Ahhoz, hogy egy korábban ismeretlen hajóroncs örökségvédelem alá kerülhessen, a hivatalnak a bejelentést követően le kell folytatnia a hatósági eljárást. Tekintve, hogy az Egyesült Királyság part menti vizeiben több mint negyvenezer hajóroncslelőhelyet tartanak nyilván, és ezek közül mindössze hatvankettőt nyilvánítottak védettnek, Rachel nem táplált túl sok reményt a projekt sikeréhez.

– És van erről a hajóról bármilyen információnk? – érdeklődött Rachel. – Ha ilyen közel volt a parthoz, kell lennie valamilyen feljegyzésnek arról, hogy elsüllyedt.

– Egyelőre semmi nyom – felelte Izzy. – Rengeteg roncs hever odalent, tudod… Akárhogy is, te majd megfejted a rejtélyt – mondta vidáman. – A helyi levéltárban kezded a kutatást, vagy egyből elmész Kew-ba? – Rachel számtalan álmos délutánon ücsörgött már a kew-i nemzeti levéltárában. – Izgi lesz. El tudsz menni Cumbriába még ma?

– Még ma?! Akkor tényleg sürgős lehet! – Rachel belekortyolt a kávéba, és gyorsan végiggondolta a hetét. Anthonyval egész hétvégén dolgozik, és másnap este egy baráti vacsorára hivatalosak. Mindkét estéje foglalt, mert cateringesként vacsoramegrendelései vannak. – Legyen.

– Abból, amit eddig megtudtam, úgy sejtem, kicsit kényes az ügy – magyarázta Izzy. – Említettem már, hogy a környezetvédők kifogásolják a bányászati tevékenységet, noha a helyi önkormányzat az év elején jóváhagyta a projektet. A munkavállalók persze örülnének a munkalehetőségnek a környéken, de mások azt szeretnék, ha leállítanák az egészet.

– Egy hajóroncs biztos nem állítja meg őket. Legfeljebb keresnek a próbafúráshoz egy másik területet.

– De azért lelassítja a folyamatot, azt hiszem. Akkor indulsz még ma?

Rachelnek eszébe jutott, hogy ebben az esetben ki kell hagynia a holnapi baráti vacsorát, de nem rágódott rajta.

– Persze.

– Köszönöm, Rachel! Tudtam, hogy vállalod! Tájékoztass majd, ha beszéltél Sayersszel és Jamesszel, és megnézted a drónfelvételeket. Ally és Dave holnapután mennek le, így együtt végezhetitek el az első helyszíni szemlét.

– Rendben. Jól hangzik.

Miután letette a telefont, a kávét kortyolgatva a napfényben csillogó víztükröt nézte, s közben sorra vette, mi mindent kell még az indulás előtt elintéznie. Fel kellene hívnia az édesanyját, gondolta, és tudatni vele, hogy a környéken lesz, bár Whitehaven több mint egy órányi útra volt tőle.

Még nincs itt az ideje, gondolta Rachel. Majd azután telefonál, hogy megérkezett, megnézte a helyszínt, és beszélt azokkal, akikkel kellett. A halogatás némi megkönnyebbüléssel járt, amit még magának sem vallott be.

Éppen a mosogatóban öblítette el a kávéscsészét, amikor Anthony a konyhába lépett. Nagyot ásítva beletúrt hullámos, sötét hajába.

– Csak álmodtam, vagy tényleg hajnalok hajnalán csörgött a telefonod?

– Azért a fél nyolcat nem nevezném annak – felelte Rachel. Nem akart kioktató lenni, de – ahogy már máskor is – sikerült mégis úgy hangzania…

A férje érzékenyen reagált a hangnemére: ajka alig észrevehetően megrándult, a szempillája megrebbent.

– Bocs, sietek – mondta Rachel, miközben elhaladt Anthony mellett, aki elállta a keskeny konyha bejáratát.

– Sietsz? Hogyhogy? Ki hívott? – kérdezte Anthony a hasát tétován megvakarva, miközben a vízforraló felé lépkedett.

– Izzy. – Rachel megtorpant, aztán rögtön el is döntötte, hogy jobb, ha most közli a dolgot Anthonyval, bár tudta, hogy nem fog örülni a hírnek. Soha nem volt ínyére, ha elutazott, főleg akkor nem, ha közös programot terveztek. – Cumbriában egy hajóroncsra leltek. Ma reggel indulnom kell.

– Hogy? – nézett Anthony a szemébe. – Mármint olyan messze?

– Igen. Sürgős. Egy bányatársaság is érintett az ügyben. Próbafúrás közben egy hajóra bukkantak, és gyorsan le akarják zárni az ügyet.

Anthony lassan megrázta a fejét, amitől Rachelnek egy lomha medve jutott az eszébe. Tulajdonképpen Anthonyval kapcsolatban minden egy nagy szőrös mackóra emlékeztette: a termete – közel százkilencven centi magas –, izmos és mokány testalkata, a sötét hajkoronája, amit Rachel ízléséhez képest túl hosszúra növesztett, meg a rövidre nyírt szakálla. A lomha, megfontolt mozdulatairól nem is beszélve, ahogy most is a fejét jobbra-balra ingatta.

Három éve, a megismerkedésük idején még szerette benne ezt a mackósságot, valahogy megnyugtatónak és biztonságosnak érezte. Olyan férfit látott benne, akire rábízhatja magát. Ő volt a horgony az élet folyton hullámzó tengerén.

Akkor hagyta, hogy az érzés elsodorja, és alig több mint egy hónap ismeretség után összeházasodtak. Három évvel később azonban nehezebb lett minden, és elkezdte zavarni, ami egykor megnyugtatta, pedig nagyon igyekezett, hogy ne engedjen utat a negatív érzéseknek. Tisztában volt vele, hogy ez Anthonyval szemben igazságtalan lenne, ahogy azzal is, hogy ha valaki, akkor kettőjük közül ő a nehezebb eset, ezért éppen Anthony az, akinek oka lenne a panaszra.

– És mi lesz a holnap esti vacsorával Kennel és Elspethtel? – kérdezte Anthony. – Hónapokkal ezelőtt beszéltük meg.

– Biztos át tudjuk tenni, nem?

Anthony csak a fejét rázta.

– Pontosan tudod, hogy mennyire elfoglaltak. Ahogy te is – tette hozzá, s a hangjában mintha szemrehányás bujkált volna.

– Sajnálom, Anthony, de mégis mit tehetnék? A munka, az munka.

Még ő maga is hallotta a saját hangján az ingerültséget. Kis tűszúrások voltak ezek a kapcsolatuk szövetén, melyek legyenek mégoly aprók is, ha elég sok van belőlük, előbb-utóbb kikezdik a legerősebb, legstrapabíróbb szövetet is, és a vége az elkerülhetetlen szakadás.

Anthony felsóhajtott.

– Muszáj minden munkát elvállalnod?

– Kifejezetten engem kértek fel. – Rachel összefonta a karját, s csipetnyi türelmetlenséggel fűszerezte az ingerültséget, pedig tényleg igyekezett, hogy egyiket se érezze. – Ha te lennél az én helyemben, én nem csinálnék ekkora ügyet belőle!

Anthony arckifejezése a szokásos csalódottságot tükrözte, széles vállait leejtette, és ez sokkal rosszabb volt, mintha csak bosszankodott volna.

– Tudom, hogy nem csinálnál – mondta halkan, miközben elfordult tőle.

Rachel beleharapott az ajkába, és úgy érezte, hogy bocsánatot kellene kérnie. De mégis miért? A munka, az munka! És nem igazán tudott mást érezni, mint megkönnyebbülést, hogy Anthony ilyen könnyen engedett. Több ellenállásra számított, veszekedésre. Alig néhány hónapja legalábbis még így lett volna.

– Van kávé? – kérdezte Anthony elnyűtten.

– Ne haragudj, csak egyetlen adagot főztem – szabadkozott Rachel. Régi beidegződés volt, amit tizenöt év egyedüllét után sem sikerült levetkőznie. Ráadásul kora reggel volt, még nem ébredt fel teljesen, így eszébe sem jutott, hogy gondoljon erre. – Sajnálom – tette hozzá, és remélte, hogy Anthony érti: nemcsak a kávé miatt kér bocsánatot tőle. Ő legalábbis úgy érezte, hogy valóban másra is célzott ezzel a bocsánatkérés-félével. – Felhívlak, ha odaértem.

– Rendben – vont vállat Anthony, miközben megtöltötte a vízforralót. Rachel habozott még egy pillanatig, és azon gondolkodott, hogy szükséges-e még bármit hozzátennie ehhez, majd miután nemleges választ adott a saját kérdésére, elindult a fürdőszobába, hogy lezuhanyozzon.

Egy órával később már úton volt. A terepjáró csomagtartójában egy bőröndnyi ruha lapult, és a búvárfelszerelése. Hét ágra sütött a nap, a táj ragyogó, friss zöld színekben tündökölt körülötte. Elhagyta a várost, majd felhajtott az M5-ös autópályára, és észak felé vette az irányt. A cumbriai partvidéken, a Carlisle és Barrow között félúton fekvő Whitehaven valamivel több mint ötórányi útra volt innen. Egy kis szerencsével – ha a forgalom nem túl élénk – még délután három előtt odaérhet.

Ahogy a táj elsuhant mellette, Rachel megkönnyebbülést érzett, és igyekezett nem gondolni az Anthonyval történt kellemetlen beszélgetésre. Ha választani lehet, jobban szerette volna, ha a férje inkább dühöt érez a csalódottság helyett, de Anthony hallgatásba burkolózott, és a tekintete szomorúságot tükrözött, amikor búcsúzóul megölelte. Rachel éppen hogy odatartotta az arcát a puszihoz, s úgy tett, mintha ez az intimitás jele volna, pedig inkább gyorsan túl akart lenni a búcsúzkodáson. Tulajdonképpen elmenekült otthonról, hogy ne kelljen most a kapcsolati problémáikkal szembenéznie.

A szorongástól görcsbe rándult a gyomra, s bár nem akart foglalkozni ezzel, a gondolat folyton kísértette. Mi a baj velem? Miért nem tudja úgy szeretni a férjét, ahogy szemlátomást más nők teszik: könnyedén, különösebb erőfeszítés nélkül, olyan természetességgel, akár a lélegzetvétel? Az ég szerelmére, hiszen szinte még a nászutas időszakban voltak! Ennek az egésznek még nem lenne szabad ennyire nehéznek lennie. De Rachel kénytelen volt beismerni, hogy gyakorlatilag kezdettől fogva nehéz volt minden.

Rachel egy floridai kutatói ösztöndíj idején ismerkedett meg Anthonyval, amikor egy Key West közelében felfedezett spanyol gályát tártak fel. A férje akkoriban annak a tengerparti halétteremnek a szakácsa és a tulajdonosa volt, ahol Rachel az estéi többségét töltötte. Nagyon vonzotta Anthony könnyed, közvetlen magatartása, mert éles ellentéte volt az ő zárkózott, hallgatag személyiségének. Lenyűgözte a férfi fesztelensége, s titkon arra vágyott, bárcsak ő is ilyen lenne.

A férfi valóban feloldotta a gátlásait, gyakran megmosolyogtatta és megnevettette. A floridai hőség, a naplementék és a lágy tengeri szellő nyilván közrejátszott abban, hogy Rachel már-már elhitte, hogy együtt boldogok lehetnének.

Ne gondolj erre, tette magát helyre. Van feladatod, arra kell összpontosítanod, és most úgysem tehetsz semmit ellene. A gyomorgörcs nyomban enyhült, amint tudatosan a feltárásra váró hajóroncsra gondolt a házassága helyett. A gondolatai máris a rejtélyes titok körül forogtak: egy eddig ismeretlen roncs a parthoz ennyire közel? A parttól nem messze elsüllyedt hajókról biztos készültek akkoriban feljegyzések…

Talán ezt a hajótörést is dokumentálták, csak Izzy még nem bukkant rá a feljegyzésre. Sebaj, gondolta, majd ő ráakad a levéltár vámhivatali dokumentációiban vagy a kew-i archívum hajólajstromában. Minden kideríthető némi időráfordítással és alapos figyelemmel, és maga a roncs is adhat némi támpontot ehhez…

A kutatómunka gondolata rögtön jobb kedvre derítette, és kiverte a fejéből Anthonyt. Majd Bristolba visszatérve kárpótolja a férjét, gondolta. Egy meghitt vacsora egy étteremben vagy egy romantikus este otthon kettesben… Majd megoldja valahogy, nem kell aggódni emiatt, zárta le magában az ügyet.

Öt órával később már a partszakasz felé vezető meredek domboldalon haladt. Az egykor virágzó György korabeli város nyomai még mindig felfedezhetőek voltak a modern felszín alatt, ahol benzinkutak, szupermarketek és neonfényű, műanyag kirakatok sorakoztak.

Izzy előzetes útbaigazítása szerint haladt a vízparton lévő múzeum felé, ahol a próbafúrás közben megtalált roncsdarabokat őrizték.

Rachel épp csak áthajtott a városon, de ez is elég volt ahhoz, hogy megértse, miért lehet nagy szükség a bányatársaság által teremtett munkahelyekre. Whitehaven szemlátomást jó ideje küzdött nehézségekkel: több bedeszkázott épület csúfította az egykor szebb napokat látott városképet, és jól ismert jelek utaltak a tovatűnt jólétre – turkálók, lottózók, túlságosan sok üres kirakat –, miközben a függő virágládák, és az egyik kis téren a piac nyüzsgése mégis némi derűt csempészett a képbe.

A vízpart valamivel pezsgőbbnek, mozgalmasabbnak tűnt, állapította meg Rachel, miközben leparkolt a múzeum mellett, és egy pillanatra végignézett a kikötő kecses ívén, ahol a régi, kikövezett rakpart mentén most vitorlások és kisebb hajók ringatóztak a vízen.

Egykor, több száz évvel ezelőtt hatalmas kereskedőhajók sorakoztak itt, és a rakparton hatalmas mennyiségű szenet, vasat, gyapjút, cukrot és más egyebet rakodtak ki-be.

Rachel lelki szemei előtt egy pillanatra felderengett a roppant hajók képe, s szinte érezte a szénfüst fojtogató szagát a levegőben. Maga elé képzelte a nyüzsgő kikötőt, a kereskedelem forgatagát, a matrózokat és a rakodómunkásokat, amint ládákat és hordókat cipelnek. Odafent, a domboldalon a György korabeli sorházak egykor fenségesen magasodtak a part fölé – tulajdonosai Whitehaven gazdag kereskedőrétegéhez tartoztak –, de most üzletekre és lakásokra szabdalták fel őket, vagy üresen álltak.

Egy nosztalgikus sóhaj kíséretében hagyta szertefoszlani a képet, majd belépett a múzeumba. Az egyik alkalmazott bekísérte az igazgató, Anne Barton irodájába. Az ötvenes éveiben járó barátságos nőnek göndör ősz haja, és olyan erős cumbriai tájszólása volt, amilyet Rachel utoljára gyerekkorában hallott.

– Persze bármi lehet – mondta, miközben leült az íróasztal mögött. – Semmi nyoma annak, hogy valaha elsüllyedt volna ott egy hajó, bár száz évvel ezelőtt vagy talán még régebben, nem ment ritkaságszámba a dolog. Rengeteg hajó zátonyra futott a sziklás partszakaszon, és a rakomány odaveszett… Mindennapos eseménynek számított ez akkoriban.

– De ez a hajó nem a sziklás partszakaszon futott zátonyra, nem igaz? – kérdezte Rachel, miközben helyet foglalt vele szemben. – Hanem negyed mérföldre a parttól, ugye?

– Úgy van – bólintott Anne. – Valóban különös eset. Ha utána akar nézni, a levéltárban kezdhet. A legrégebbi hajózási jegyzékek és a kikötői kereskedelmi nyilvántartások az 1600-as évekből származnak, ekkoriban kezdtek Whitehaven kikötőjéből szenet szállítani Dublinba.

– Köszönöm – dünnyögte Rachel. – Mindenképp utánanézek.

– Ezen a partszakaszon jó pár hajótörést dokumentáltak az évek során – folytatta Anne. – Talán az SS Izaro a legismertebb. És legalább négy roncs van még a közelben, bóják jelzik a lelőhelyeket… Bizonyára ön is tudja, hogy milyen fontos annak a vizsgálata, hogy fennáll-e örökségvédelmi érintettség, hiszen a próbafúrásokat mielőbb folytatni akarják. Jövőre újra akarják nyitni a bányát.

– Igen, tudok róla, köszönöm – felelte Rachel. – Holnap találkozom a bányatársasági kapcsolattartóval. – Elmosolyodott, és kihúzta magát a széken. – El tudná mondani, hogy mit találtak?

– Nem túl sok mindent – sajnálkozott Anne. – Az első próbafúrás során egy vasdarab került elő a fúrómagból, ezért a bányatársaság leküldött egy drónt. A felvételeken egy iszapba temetett hajóroncsot láttak. A vizsgálatig leállították a fúrást, és egyelőre úgy tűnik, hogy nem sok minden maradt a hajóroncsból…

– És itt van a fúrómagban talált darab?

– Igen, azonnal betettük a raktárba. Attól tartok, hogy az azonosítás nekem nem sikerült, de a lelet mindenképp érdekesnek tűnik. Talán valamilyen szerszám része lehet. Meg szeretné nézni?

– Igen, ha kérhetem – bólintott Rachel, miközben egész testét átjárta a jól ismert bizsergés.

– Rendben. Akkor odakísérem.

Rachel izgatottan követte Anne-t a múzeumépület hátsó részébe, ahol a fénytől védett, állandó hőmérsékletű gyűjteményi raktár volt. Tisztában volt vele, hogy a lelet feltehetően keveset árul majd el a titokzatos hajóról, mégis elöntötte a várakozás izgalma, az a szinte bódító bizsergés, ami a merülések során mindig a hatalmába kerítette. Minden alkalommal abban a reményben merült le a mélybe, hogy a nagy kékség ezúttal felfedi valamelyik titkát előtte.

– Duplán becsomagoltam – mondta Anne, miközben kitette a tárgyat a vizsgálóasztalra. – Remélem, helyesen jártam el. Nem nagyon értek a régészethez…

– Tökéletes, köszönöm – felelte Rachel, miközben felhúzta az Anne-től kapott gumikesztyűt mindkét kezére.

Vigyázva kibontotta a csomagot, ugyanakkor mégis sietve, mert arra törekedett, hogy a tárgy minél kevesebb időt töltsön a levegőn. A hangjából ítélve azonban szinte biztosra vette, hogy máris károsodás érhette a leletet.

Óvatosan kiemelte az apró, majdnem szabályos szív alakú, kissé elcsavarodott vasdarabot, ami – ahogy Anne is utalt rá – első ránézésre valóban egy nagyobb eszköz része lehetett.

– Érdekes, nem igaz? – jegyezte meg Anne. – Bárcsak tudnám, mi lehet.

– Szerintem valamilyen szerszám fejrészéről van szó, ahogy ön is sejtette – mondta Rachel. – A szív alakú résznél, itt alul, látja? Úgy tűnik, mintha be lehetne csavarozni valami másba – tette hozzá. Hirtelen úgy érezte, mintha ismerős lenne a tárgy, de nem tudta pontosan, honnan. Vajon látott már ehhez hasonlót? Talán. Annyi apró tárgytöredékkel találkozott már az évek során, hogy nem is tudna visszaemlékezni mindegyikre.

– Meg lehet állapítani a korát? – érdeklődött Anne.

– Ahhoz ez így önmagában nem elég. Több információra lenne szükségem – felelte Rachel. – Anne-hez hasonlóan őt is nagyon foglalkoztatta a kérdés, mert a tárgy alakja olyan volt, mint valamilyen személyes holmi. De tudta, hogy ez nem túl valószínű. A szív alakú rész inkább egy olló fogantyújára hasonlított, mert olyan volt a kialakítása, hogy a hüvelyk- és a mutatóujj éppen beleférjen a két kis lyukba. Így önmagában azonban úgy nézett ki, mint egy szerelmi zálog.

A szemrevételezés után Rachel gyorsan visszacsomagolta a tárgyat, hiszen a roncs megtekintése előtt úgysem tudott mást kezdeni vele. Anne-nel visszamentek az irodába, hogy elfogyasszanak egy jó csésze teát, és közben vetettek egy pillantást a drónfelvételekre.

– Sajnos nem sok mindent látni belőle – sajnálkozott Anne, miközben Rachel felé fordította a monitort. – A roncs nagy részét iszap takarja, vagy egyszerűen nincs is ott semmi, mert az idő megette a hajótestet. A bányatársaság szerintem jobban örült volna annak, ha egyáltalán nem botlanak bele ebbe – tette hozzá egy fintorral. – Csúszik a projektjük, és több mint ötszáz munkahely forog kockán. A helyiek számítanak a munkalehetőségre.

– Értem – felelte szárazon Rachel, a múzeumigazgató pedig elindította a felvételt.

Rachel hunyorogva nézte a képernyőt, hogy ki tudja venni a tizenöt méter mélység sötét és zavaros vízében készített felvételt. Az első képkockákon megjelent a hullámzó szürke tengerfenék, majd a kamera arrébb mozgott, és lassan egy jól kivehető forma rajzolódott ki az üledékben. A hajótest vázának görbe íve kidomborodott az iszapos mederben. Egy lepényhal lustán beúszott a képbe, majd eltűnt, Rachel pedig elmosolyodva előrehajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye a képernyőképet.

A tengerfenék kísértetiesen szürke homályából lassan előtűnt a hajótörzs bordázata. A korhadt fagerendák és a rozsdás vaspántok alig voltak kivehetőek az iszapréteg alatt, az idő vasfoga kétségtelenül rajta hagyta a nyomát a hajótesten.

– Az meg mi? – hajolt előre Rachel hirtelen, miközben mutatóujjával a képernyőre bökött.

– Mire gondol?

– Az a vasrúd, ott – ráncolta a homlokát Rachel, miközben a tengerfenéken nyugvó vasdarabot fürkészte.

– Nem tudom – felelte tanácstalanul Anne. – A hajó valamilyen része, gondolom.

– Talán – hagyta rá Rachel. Fel kell mérnem a terepet, előtte nem bocsátkoznék találgatásokba, gondolta, miközben a szíve hevesen vert, és a gondolatok csak úgy cikáztak a fejében. Alig várta a merülést, mert most is, mint mindig azelőtt, hívogatta a mélység, a titkokat rejtő tenger.

2. FEJEZET

Abigal

Whitehaven, 1763

Abigail Heywood egy zord téli napon kinézett az ablakon a Duke Street-i ház emeleti szobájából, az orrát az üvegtáblához nyomva. A távolban szürkén fodrozódott a Solway-öböl jéghideg vize.

Az étkező kandallójában pislákoló parázs alig melegítette fel a kihűlt helyiséget. Cumberlandben kemények voltak a telek. A tenger felől érkező jeges szél csontig hatoló hideget hozott a városba, és folyamatosan ostromolta a domboldalon sorakozó házakat. Az enyhülésre gyakran júniusig várni kellett, vagy még tovább, és megesett, hogy a télnek esze ágában sem volt átadni a helyét a tavasznak.

Abigail szorosabban összefogta a vállán a kendőt, miközben a horizontot pásztázta; tekintete végül a kikötőn pihent meg, ahol árbócok sokasága meredt az égnek, odalent pedig különböző alakok lehajtott fejjel sietve lépkedtek, hogy mielőbb menedéket találjanak az erős szélben. Mindenki ment a dolgára. A cselédlányok az úrnőjük megbízására ügyeket intéztek, a kereskedők határozott magabiztossággal gyalogoltak a rakparton, vagy a város füstös kávéházaiban kötöttek üzletet.

Whitehaven kikötővárosát átjárta a törekvő vagyonosodás hevülete. Az újgazdag kereskedők a szén- és dohánykereskedelemből tettek szert óriási vagyonra, és a Lowther család közel egy évszázada uralta a helyi piacot. Az egykor jelentéktelen halászfalut a család elegánsan tervezett kereskedővárossá varázsolta, ami háromszor nagyobb lett Carlisle-nál. Lakói büszkén hirdették, hogy a városi kikötő felveszi a versenyt Liverpool kikötőjével, ami pedig a társasági életet illeti, York elbújhat mellette.

Édesapja Duke Street-i háza szalonjának magányában Abigail egyik állítást sem gondolta igaznak. Whitehaventől mérföldekre volt csak élet, a városban nemigen. A könyörtelen hegyek elvágták a külvilágtól a várost, az egyetlen országút csak a közeli Goswellig vezetett – ez is csak a szénszállítás miatt –, de tovább nem. A postakocsi pedig előbb útba ejtette Carlisle-t, aztán Sheffielden keresztül ment Londonba, és az út több mint három napot vett igénybe.

Noha Whitehaven két bálteremmel és egy tekintélyes színházzal is büszkélkedett, a társasági élet beszűkült és belterjes lett, és csak néhány – látszólag fontos – család körül forgott az élet: a Lowtherek, a Jeffersonok, a Speddingek és a Gale-ek vitték itt a prímet. Abigail családja, noha vagyonos gyapjúkereskedők voltak, nem tartozott a krémhez.

Nagy valószínűséggel soha nem is fog változni a helyzet annak a szerencsétlen fél évvel ezelőtti harrogate-i nyárnak köszönhetően. Aznap sem számíthatott Abigail más elfoglaltságra, csak némi kézimunkára vagy levélírásra a kendali rokonoknak, esetleg egy teára édesanyja barátnőjével, akitől mást se hallgatott volna, csak unott fecsegést arról, hogy az előkelő családok mit és hogyan csinálnak. Egy újabb eseménytelen nap reménytelen várakozással… Mégis mire? Nem volt mire várni, hiszen azon a bizonyos napon szertefoszlott minden reménye.

– Abigail, drágám, gyere el az ablaktól! – lépett be sietve Caroline Heywood a szobába. Kezét a virágmintás fűzőjén csípőre tette, szétnyílt köntöse alól kikandikált a fodros alsószoknyája. – Még csak az hiányozna, hogy megfázz itt nekem! A kipirosodott orr senkinek sem áll jól.

– Piros vagy nem, ugyan ki venné észre? – vágta rá Abigail, miközben helyet foglalt a tűz mellett, és fintorogva pillantott a félbehagyott hímzésre. A legjobb szándékkal is középszerű volt a kézimunkában, és amúgy sem látta értelmét az öltögetésnek. A házimunkánál sokkal jobban szerette a könyveket, ám épp befejezte a Sophiát,{1} és nem akadt más olvasnivaló a házban.

– Az egész előkelő társaság, úgy vélem – felelte Caroline diadalmasan, mire Abigail meglepetten pillantott az édesanyjára.

– Ezt hogy érted?

– Meghívást kaptunk – mondta Caroline úgy, mintha nagy bejelentést tenne – Tamworthék holnap esti zenés estjére.

– Mármint mi? Meghívást? – meredt Abigail az édesanyjára. Ebben az évadban még egyetlen eseményre sem kaptak meghívást, hiába próbálkozott kétségbeesetten az édesanyja egyre átlátszóbb mesterkedésekkel.

Abigail a város báltermében rendezett havi összejöveteleken sem jelent meg, mert a szülei úgy vélték, hogy jobb, ha egy ideig meghúzza magát, és a háttérben marad. De eljött a január, és ezzel a változás is, az új lehetőségek, ahogy az apályból is egyszer dagály lesz, s új hordalékot sodor partra a víztömeg.

Azelőtt a bizonyos, fél évvel ezelőtti nyár előtt Abigail felszínes ismeretségben állt Whitehaven előkelő kisasszonyaival; hivatalos volt néhány kártyapartira, pár zenés estére, sőt egyszer a nyári bálba is, bár nyilván nem ő volt az estély díszvendége.

Abigail soha nem áltatta magát a rangját illetően: egy módos kereskedő egyszerű külsejű leánya volt, az atyja gyapjúból tett szert szerény vagyonra. Nem ő volt az áhított főnyeremény a kényes ízlésű agglegények szemében, és nem az ő társaságát keresték a whitehaveni ifjú hölgyek, akik azon a bizonyos ranglétrán mind magasabbra törtek, és helybéli úriembert, liverpooli vagy épp londoni ifjú kereskedőt szemeltek ki jövendőbelinek. Mindazonáltal tisztes hölgy hírében állt, ezért nem tagadták ki, és a neve mindig szerepelt a meghívottak listáján, még ha nem is az élen. Egészen addig persze, amíg ki nem húzták onnan.

– Hogyan lehetséges ez? – kérdezte Abigail, miközben az édesanyját figyelte, aki idegességében – vagy izgatottságában – szokása szerint fel-alá járkált a szobában. Hol egy bojtos párnát kapott fel a kezébe, majd miután visszatette a helyére, a karosszék karfájáról pöckölt le egy képzeletbeli porszemet.

– Mit számít az? Lényeg, hogy így esett – mosolygott a leányára tettetett könnyedséggel. – Most inkább azzal foglalkozzunk, hogy mit vegyél fel! A rózsaszín ruhád nagyon csinos, bár talán kissé nyárias ebben az időben. Meg kell kérnem Jensent, hogy vasalja ki az új alsószoknyádat. Ügyelni kell a fodrokra…

– Mama! – csattant fel Abigail, mire Caroline abbahagyta a hadonászást a kezével.

– Drágám…

– Hogy lehetséges ez? – ismételte meg a kérdését Abigail, és a hangja immár választ követelt. – Szeptemberi hazaérkezésünk óta egyetlen összejövetelre sem hívtak meg, te is jól tudod!

Anya és leánya egy hosszúra nyúlt pillanatig némán egymás szemébe néztek, mígnem Caroline elfordította a fejét.

– Abigail, az önfejűséged visz sírba minket! S vele minden reményünket!

Minden reményünk, ismételte Abigail magában. Alighanem elveszett az már régen… – Tudni akarom az igazat!

– Mit számít ez? – ismételte Caroline. – Meghívtak, és el kell menned. Sok úriember lesz jelen…

Olyanok, akik már a harrogate-i botlás előtt sem tekintették menyasszonyjelöltnek, és akik szemében az eset után végképp kegyvesztetté vált. Köszönhetően annak a meggondolatlan pillanatnak, mely az északi vidék egyetlen fürdővárosában töltött kúra idején történt.

– Számít – felelte Abigail határozottan –, mert lehetetlennek tartottam. Mit tettél?

– Én? Én semmit sem tettem…

– Akkor a papa.

Mintha bűntudat jelét látta volna átsuhanni az édesanyja arckifejezésén, de csak egy villanásnyira, és ez egy pillanatra riadt gyermekké varázsolta. Abigail erőt vett magán, és felkészült a legrosszabbra. Vajon miféle új megaláztatással kell még szembenéznie? Múltbéli viselkedését már úgyis kivesézték Whitehaven minden úri szalonjában, szégyenén suttogva és kárörvendve mulattak az ápolt kezű finom hölgyek.

– Apád beleegyezett, hogy befektet John Tamworth legújabb vállalkozásába – bökte ki Caroline. – Nehezen talált üzlettársat. A dohánykereskedelmet manapság a glasgow-i családok irányítják, és felvásárolják szinte az összes dohányt. Az a kevés pedig, ami marad, Mr. Martin kezébe kerül. – Abigail tisztában volt vele, hogy a whitehaveni dohánykereskedelmet évek óta Mr. Martin irányítja. – Manapság igen nehéz egy üzletembernek vagyont szerezni abból, amiért sokan versenyeznek.

Abigail fáradtan roskadt a kandalló melletti székre, de a tűz megnyugtató melegét alig érezte.

– Jól emlékszem, hogy azt mondtad, hogy ez a zenés est Tamworthéknél lesz? – kérdezte halkan.

– Valóban ott lesz. De mit számít az, hogy miként szereztük a meghívást, Abigail? Hiszen a lényeg, hogy ott leszel…

– Mindenki arról fog pletykálni, hogy miként jutottam hozzá a meghívólevélhez. Mindenki tudja, hogy apámnak meg kellett vásárolni a részvételemet – mondta keserűen.

– Apád befektetett egy üzletbe, ennyi az egész…

– Ami máskülönben meg sem fordult volna a fejében!

– Odáig azért ne süllyedjünk le, hogy üzletről társalgunk, Abigail! – szólt rá az édesanyja. – Nem méltó hozzánk.

– Mama, te is tisztában vagy a kínos valósággal – mondta kétségbeesetten Abigail. Mégis hogyan tegye be arra az estélyre a lábát, ha mindenki tudja, miként kapott meghívást?

– Mit számít mindez? – ellenkezett Caroline ismét hadonászva. – Fő, hogy megjelensz az estélyen, drágám!

– Nem mintha változtatna a kilátásaimon, mama! Te is beláthatnád végre. – Az elmúlt hat hónapban egyetlen szó sem esett a családban arról, hogy a jó hírén csorba esett. A szülei túlságosan nagy reményt fűztek egyetlen gyermekükhöz, hogy erről beszéljenek.

Csupán néhányszor zajlott könnyed csevegés arról, hogy minden csoda három napig tart, s az emberek előbb-utóbb elvesztik az érdeklődésüket, és jövő ilyenkor már senki sem fog emlékezni Harrogate-re. Édesapja más érvekkel is alátámasztotta ezt. A fürdőváros amúgy is leszállóágba került, mondta, mert a víz borzalmas szagot áraszt. Ugyan melyik épeszű ember akarna inni belőle? Jövőre Tunbridge Wells lesz az új úti cél, vagy talán Bath. Mintha ennek volna bármi köze az ő ügyéhez…

Abigail megküzdött volna saját csalódottságával, de nap mint nap a szülei szomorúságát nézve bűntudat mardosta, és a szívét bánat töltötte meg. És mindez miért? Egyetlen naiv tévedés miatt! Mert elhitte, hogy ha egy férfinak címe van, akkor úriemberként viselkedik. Milyen ostoba volt! Milyen balga!

– Abigail… – Caroline összekulcsolta a kezét, vörös és duzzadt ujjpercein fagyás nyomai voltak láthatóak. – Kérlek, ne fújd fel a dolgot! Apád annyit fáradozott ezért a meghívásért.

– Nem fújom – felelte Abigail erőltetett mosollyal, noha érezte, hogy nehéz a szíve. Nem foszthatta meg a szüleit az utolsó reménytől még annak tudatában sem, hogy hiábavalónak gondolta mindezt. Mert hiábavaló, pontosan tudta. – Azt hiszem, a rózsaszín ruhát veszem fel.

– Nagyszerű, drágám! – ragyogott fel Caroline arca. – A rózsaszín nagyon jól áll neked!

Nem állt jól neki, de Abigail nem tette szóvá. A lényeg, hogy az édesanyja elégedett. Még ha feszengve is, de érte kibír egy ennyire kínos estét. Azt azonban nem sejtette, hogy a kellemetlenségből egyenesen gyötrelem lesz, amíg Caroline meg nem szólalt újra.

– Ja! És természetesen te is fellépsz az estélyen. Megmondtam Tamworthéknek, hogy elénekled a The Lass of Richmond Hillt. A lányuk, Georgiana kísér majd zongorán.

– Mama, ugye nem tetted ezt velem? – meredt döbbenten rá Abigail. – Hiszen tudod, hogy hamisan éneklek, egy hangot sem találok el!

– Badarság! Nagyon szépen énekelsz. Muszáj fellépned, Abigail! Minden ifjú hölgy szerepel.

Abigail tisztában volt vele, hogy semmi értelme az ellenkezésnek, ezért csak a fejét rázta. Ez már eldőlt, most visszakozni majdnem akkora szégyen lenne, mint maga a fellépés. Egészen eddig még kedve is volt részt venni az eseményen, noha a józan ész és a szégyene ellentmondott ennek, de a mostaniak fényében az estély már nem reményteli lehetőségnek, hanem fenyegető felsülésnek tűnt.

Másnap este Abigail a szüleivel belépett Tamworthék Argyll Streeten álló házának nyüzsgő szalonjába. Felszegte az állát, és igyekezett figyelmen kívül hagyni a rá szegeződő tekinteteket. Arra sem volt hajlandó gondolni, milyen rosszul áll neki a halvány rózsaszín ruha, és annak túlontúl fodros alsórésze. Az édesanyja ragaszkodott hozzá, hogy a legújabb divat szerint öltözzön fel, s ő szót fogadott, noha tisztában volt vele, hogy szögletes állkapcsához és vékony testalkatához egyáltalán nem illik a túlburjánzó csipke- és fodordíszítéssel ellátott előnytelen szabású ruha.

A ruha élénk rózsaszín árnyalatáról nem is beszélve, ami kétségtelenül előnyös lett volna a szőke vagy fekete hajú hölgyeknek, de látványosan nem illett Abigail vörösesbarna hajszínéhez. Sejtette, hogy az édesanyja nem rosszindulatból ragaszkodott az elképzeléséhez, hanem azért, mert a valóság ismerete helyett a képzelete játszott vele. Mintha nem akarta volna meglátni, hogy Abigail dús és nehezen kezelhető loknijai vöröses árnyalatba hajlanak. Ragaszkodott ahhoz is, hogy Jensen, a mindenes szolgáló bepúderezze a haját, és feltornyozott kontyot készítsen belőle, bár Abigail sejtette, hogy a frizura már rég kiment a divatból.

Nevetségesen érezte magát, mégis büszkén lépett be Tamworthék házába. Az első emeleten lévő nagyszalont megtöltötte a whitehaveni úri társaság, és az emberek halkan beszélgettek. Abigail szinte minden jelenlévőt ismert, s tudta, hogy mindenkihez eljutott már a harrogate-i botlás híre. A szárnyra kapott pletykák a postakocsival ellentétben könnyedén átszelték a hegyeket, és nem tartóztatta fel őket egyetlen vámsorompó sem.

Abigail rámosolygott egy ismerősére, majd egy másikra, aztán büszke tekintete elrévedt, így a felkontyolt frizurák és az elegáns ruhák sokasága elhalványult előtte. Mellette Caroline idegesen és izgatottan mozgolódott, mert nagyon szerette volna, ha az estét sikerként könyvelheti el, de Abigail pontosan tudta, hogy sok minden lesz ez az este, csak az nem. És az éneklés még hátravan, gondolta keserűen. A megaláztatás még várat magára…

– Tamworthék… – suttogta Caroline, s a szalont fürkészte a családot keresve, amitől a mentőövet remélte. De nagyon úgy tűnt, hogy nagylelkűségükből a barátkozásra már nem futotta. Amikor Abigail tekintete találkozott Georgianáéval – úgy hírlik, hogy az ifjú hölgyet hamarosan eljegyzi a Jefferson család másodszülött fia –, a nő elfordult tőle.

Nos hát, így állunk, gondolta Abigail. Mindig így megy ez, bárhogy igyekeznek a szülei, bármilyen elszántan küzdenek is érte, hogy feljebb lépjenek azon a bizonyos ranglétrán ezekben a körökben. Abigail nagyapja egyszerű kisbirtokos volt alig negyven hold földdel. Szerény kezdet volt ez a családnak, s bár Whitehaven kereskedőinek többsége is hasonló múlttal rendelkezett, a Heywood család sosem tudta lerázni magáról az ezzel járó előítéleteket. A juhakol szaga valahogy belengett mindent. Talán mert édesapja raktára most is közvetlenül a házuk mellé volt építve, és csak egy ajtó választotta el a magánházat és a raktárépületet, ahogy egyébként sok más kereskedő esetében is.

A nyarat követően a szülei elszánt próbálkozásából kétségbeesés lett, és ez csak rontott a helyzeten. Ha Abigailnek volt is csekély esélye korábban arra, hogy férjet szerezzen, a nyári eseményeket követően ez füstbe ment. Ennek természetesen az ostoba botlása volt az oka, részben pedig a szülei nyilvánvaló mesterkedése.

Az este pontosan olyan volt, amilyennek Abigail elképzelte: végtelen. Mindvégig a fal mellett álldogáltak, miközben langyos teát kortyolgattak, és folyton füleltek, hátha elcsípnek valamit a közelükben folyó halk beszélgetésből. Abigail pusztán abban reménykedett, hogy az ő neve nem hangzik el.

Az édesapja legalább nem kényszerült ilyen kínos helyzetbe, mert a többi úriember társaságában átment egy másik szalonba, ahol a hölgyek távollétében üzletről beszéltek. Úgy tűnt, hogy a kereskedést nem befolyásolják holmi társasági szeszélyek. Szerencsére.

Aztán felcsendült a muzsika, és ez Abigail számára azt jelentette, hogy végre akadt valami, ami elterelte a figyelmét – ahogy másokét is –, bár a tisztes társaság igyekezett úgy tenni, mintha ő jelen sem lenne.

Ezután pedig még hátra volt az a szerencsétlen fellépés, melyet valahogyan túl kell élnie. Abigail tudta, hogy a szülei büszkék az ő szerény képességeire, de ő, akárcsak a hímzést, az éneklést sem igazán élvezte, és nem is tartotta magát különösebben ügyesnek. A szülei azonban szinte rajongtak érte, és meggyőzték magukat arról, hogy a lányukban igazi tehetség rejlik.

Hamarosan elérkezett az ideje, hogy az elé a közönség elé álljon, mely gyanakvóan méregette, és a fellépésének hírére, láss csodát, a halk duruzsolás is elcsendesedett.

Abigail arcába vér szökött, amikor megállt a zongora mellett. A hangszernél a mogorva Georgiana foglalt helyet. Abigail kinyitotta a száját, és kiengedte az első hangot, de még neki is fintorogni kellett amiatt, hogy milyen hamisan csengett. Az ég szerelmére, miért hozza az édesanyja ilyen kínos helyzetbe? Arról nem is beszélve, hogy a hallgatóságnak is milyen gyötrelem ez…

De ő, mit sem törődve a megaláztatással, tovább énekelt. Kihúzta magát, az állát felszegte, mintha szemmel tartaná a közönséget. Merjenek csak kuncogni rajta! I’d crowns resign to call thee mine, énekelte, s majdnem elcsuklott a hangja, amikor elrévedt tekintete hirtelen megakadt egy mosolygó alakon a terem végében. A mosoly mögött sem közöny, sem káröröm, de még csak szánalom sem rejlett.

Egy férfi volt az, egy úriember, akit Abigail nem ismert, s akinek a haja az övéhez hasonló színű volt, csak nem fedte púder. A haját hátul a tarkóján összefogta. Egyszerű ruházat volt rajta: fakóbarna frakkot, szarvasbőr térdnadrágot és meglehetősen kopott csizmát viselt. És rámosolygott.

Amikor Abigail tekintete találkozott a férfiéval, majdnem belesült nyomorúságos előadásába. A szeme megdöbbentően élénk színű volt, egyáltalán nem olyan, mint az övé, amely az apály zavaros szürkéjére emlékeztetett, inkább a szél fodrozta haragos tenger vakító kékjére. Legalábbis így írná le, ha romantikus regényt írna, bár sosem tartotta magát olyasvalakinek, aki efféle ostoba képzelgésekre hajlamos, kivéve olvasás közben persze.

Amikor azonban a férfi elmosolyodott a szája sarkának azzal az apró, alig észrevehető kerekítésével, Abigailnek hirtelen nevetni támadt kedve. Valami villant a férfi szemében, és abban a halvány mosolyban, amitől úgy érezte, mintha egy közös tréfa részese lenne, nem pedig a nevetés örök céltáblája.

Abigail kihúzta hát magát éneklés közben, hangja csak úgy szállt a teremben, a tisztes egybegyűltek feje felett, s a gyakran megbicsakló dallam most az egyszer oly könnyűnek tűnt, és tisztán csengett, mint a pacsirta éneke. Tekintete végigsiklott a termen, majd elkerülhetetlenül visszatért a mosolygó úriemberre.

{1} A Sophia című regényt Charlotte Lennox írta. (A szerk.)