Ismertető

Bár az első világháborúnak hivatalosan két esztendeje vége, a gyűlölet és félelem káosza továbbra is kavarog 1920 tavaszán. Az erdélyi Bükkfalván francia katonacsapat állomásozik egy röpke hétig, már békésen, átutazóban nyugati otthona felé. Az öt nap elegendő ahhoz, hogy szerelem bontakozzon ki egy fiatal baka és egy ifjú magyar leány között…

- Van-e közös jövőjük a trianoni békeszerződés árnyékában?

- Mitől válik különlegessé ez a látszólag szokványos történet?

- Vajon összehozható-e egy viharvert, csonka család?

„Száz év? Vagány!” – kiált fel az olvasó. Valóban: 1920 és 2020 között feltárul egy igaz mese, romantikus mágikus realista regény formájában. Az Egy igen-zet története hét év honkeresés után végre meglelheti otthonát az olvasó polcán, és remélhetőleg kiváló társaságnak bizonyul majd.

Robin O'Wrightly:
Egy igen-zet története (Emlékkönny 1920-2020)

Hungarian edition © Robin O'Wrightly, 2024

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Könyvek Sorban kiadó felelős ügyvezetője

ISBN (epub) 978-615-xxxx-xx-x

Szerkesztő: Tomcsik Nóra

Szakmai lektor: Dr. Lipics László

Korrektor: Sebők Balázs

Illusztrációk, borítóterv és tördelés: Szabó Borka

Három kivételes ember: Tata, Apu és Bátyó emlékére;

az ő meséiket szerettem a legjobban a világon,

mert mindig megnevettettek,
és a maguk módján, mégis igazán szerettek engem

„Szeretni nem annyit jelent, mint egymás szemébe nézni, hanem azt jelenti: együtt nézni ugyanabba az irányba.”

(Antoine de Saint-Exupéry)

Ap(rop)ológia

Különleges lehetőség ez a számomra: a saját családom százéves titkának és rejtélyének feltérképezése, közzététele.

Ez a könyv történelmi tényeken alapuló, ám kitalált elemekkel vegyített irodalmi mű. Azaz egy fele-fele igazság és mese. Ahogy Robert Orben mondaná: „Okos vagy, ha csak a felét hiszed el annak, amit hallasz. Zseniális, ha tudod, melyik felét.” Ezt pedig én mondom: az igazán érdeklődő olvasó, aki elolvassa, pont ilyen zseni lesz, mert végül csak kiderül a sorokból a lényeg.

A szereplők nevét és a történések helyszíneit – egy-egy kivételével – kegyeleti okokból megváltoztattam, ellenben az évszámokat és a családi viszonylatokat a hitelesség kedvéért meghagytam. A történet fő vonulata valós eseményeken nyugszik; egyes dialógusok, jelenetek azonban a képzelet szüleményei, az írói fantázia eredményeként. A kitalált nevek és helyszínek bármiféle egyezése valósakkal, teljességgel véletlenszerű. Egyetlen szereplő „kameója” szándékos, de megjelenése a műben vagy kitalált… vagy nem.

Köszönettel tartozom a nagybátyámnak – aki sajnos már nem érhette meg a papírkiadást –, mert nélküle nem születhetett volna meg ez a könyv. Ahogy az anyukámnak, a nővéremnek és az unokahúgomnak, hogy elmondták az igazságot vagy velem együtt kutattak utána. A nagypapámnak, a nagymamámnak és az apukámnak, hogy éltek, szerettek engem és a nagybátyámmal együtt örökké élni fognak a szívemben. A férjemnek, a fiamnak és a lányomnak, hogy mellettem vannak, szeretnek, ahogy én szeretem őket, valamint kibírták azt az időszakot, amikor teljes transzban csak írtam, és hagyták, hogy tegyem. Antoine de Saint-Exupérynek pedig, amiért az első író és örök irodalmi szerelem lett az életemben, és biztos, hogy „A kis herceg” című könyve volt az első jelzőfény az íróvá válásom útján. És persze hol lennék a dédnagyanyám és a dédnagyapám nélkül?! Ők alkották meg ezt a csodát: a családfámat. Örökre köszönöm nekik…

Emellett hálás vagyok a barátaimnak és kollégáimnak is. Álljanak itt név szerint, a teljesség igénye nélkül, mintegy dicsőségben: Sebők Balázs, Tomcsik Nóra, Krencz Nóra, Bakos Laura, Dr. Lipics László, Szalai Natália, Verusch Paucic, Keresztes József, Lakatos Anikó. Veletek lett teljes a mű…

Ugyanígy örülök azoknak a kedves Olvasóknak, akik az elektronikus verziót az elejétől a végéig elolvasták, aztán a szívükbe fogadták a sztorit és/vagy a Molyon értékelték. Remélem, hogy a papírkiadás ugyanígy eljut hozzájuk, és ezáltal kaphatnak egy másfajta szemléletmódot is, amelyet az első billentyűkoppanás óta eltelt öt év alatt szereztem.

Még egy valamit töredelmesen be kell vallanom: ennek a kiadásnak az előzménye egyvalamire volt igazán jó. Tanulságul és okulásul, miszerint egy író nem lehet elég alapos, de alaptalan sem. Számos gyerekbetegségtől szenvedett az első kiadás, és legtöbb sérülését én magam okoztam. Ebben a mostaniban még inkább törekedtem arra, amire Antoine bácsi is azt mondhatná: fiam, talán ez már azon az úton van, aminek a vége a „tökély”. Egy tábla áll az út mellett: „még egymillió kilométer”, de ez lehet olyan, mint az élet: sosem lesz teljesen kész, amíg élünk – legalábbis, amíg én élek.

Senkit nem szeretnék ezzel a könyvvel megsérteni vagy hitelét rontani, ha mégis így érződik, előre közlöm, hogy én mindenről és mindenkiről a lehető legnagyobb szeretettel, tisztelettel és igazságtudattal igyekeztem megemlékezni.

A Rácz családnak ajánlom a kész kötetet, és persze minden Olvasómnak is, aki most ezen az oldalon túllapoz.

A szerző

1920 – „Két part között, a padon ülve”

– Megjöttek a francia katonák! Gyertek ki hamar, nézzük meg őket! – szaladt be huncut kacajjal Mimó az élésházba, ahol a kukoricát morzsolták és a krumplicsírát pergették le a leányok.

– Nem illik ezt! Ej, te Mimó! Eredj vissza a dologhoz! – pirongatta meg őket az öreg Mári néni, aki jól tudta, hogy ezeket a fiatal tyúkokat ugyan hiába szidja.

Elindult már bennük a férfiak iránti lelkesedés, ahogy eladósorba kerültek, így jó ideig nem fogja érdekelni őket más, csak a nadrág. De fordítva is így volt: Miksa bátyám ugyan inthette a legényeket, hogy ne járjanak a szoknya után, hanem törődjenek az értelmes munkával, mert a végére nem sok jó fog kisülni. Persze szerették volna az öregek is, hogy minden ifjú találja meg a számára megfelelő párt, akivel jólétet biztosíthat az eljövendő nemzedéknek, de ebben a háború hasogatta világban legkevésbé a párkeresésre volt idő. Ezt tudták a fiatalok is.

Semmi nem folyt már a megszokott medrében. Bükkfalva felbolydult, mint a méhkas, amikor megjelentek azok a francia légionáriusok. Felfelé vonultak, a balkáni front felől, mert azt regélték a városban, hogy befejeződött a Nagy Háború, „mely minden háborúnak véget vet”, a mondás szerint. Mintha ugyan nem lett volna minden harc vagy csata eleve túl hatalmas az eddigi emberi történelem során. Azonban a történelem szele idáig nem fújt be a faluba, most viszont szürkéskék ruhában menetelt végig a házak között: fiatal, serkenő bajszú férfiak formájában. Ők a harcok során vajmi kevéssé láthattak asszonyt, ha szerencséjük volt, élve, bár inkább csak holtan. „Jaj lesz itt a szüzeknek, véneknek, de még a viselősöknek is!” – gondolta ijedten az egész falu.

Nem elég, hogy megrémültek a katonáktól, azoknak még a nyelve is idegen volt. Persze Bükkfalván csak a pap meg a jegyző beszélt franciául, esetleg németül, de a többiek? Egy kukkot sem értettek belőle. Ráadásul kiabáltak is, mert vagy megsüketültek a sok gránáttól, vagy a háború vége hozta meg a hangjukat. Ez a tíz-húsz hadviselt legény ott harsogott az addig csendes főutcán.

– Allez-y, les gars! Il y a aussi des belles filles! (Gyerünk, srácok, itt szép lányok is vannak!) – kiabálták egymásnak a katonák, ahogy megérezték a szépség békeillatát.

Meg is látták őket, miközben a főutcán nézelődtek, ahogy felmérték a terepet.

Mimó és csapata kimerészkedett az utcára, Mári néni tiltása ellenére, mert izgatta őket az idegen férfiak híre, hát még a látványa. A faluban minden fiút ismertek már látásból, barátságból; persze volt, akit szerelemből is, de ez utóbbi csak pletyka szintjén terjedt. Külföldi katonát nem láttak még soha. A látványuk felbőszítette a bükkfalvai férfinépességet, akik már hallomásból gyűlölték az antant katonáit, így személyesen pedig egyenesen az ellenséget látták bennük. Ami nem is volt tévedés, az akkori közállapotokat tekintve. Ugyan a háború elhalkulhatott, köthettek azok mindenféle békét, de a gyűlölet gyökeret fogott. Az erdélyi Havasokon keresztül hazafelé induló csapatok előszeretettel portyázták végig az utat. Elvittek mindent, amit találtak, kifosztották a tanyákat, megerőszakoltak minden nőt és megöltek minden férfit, a gyerekeket pedig jobb esetben megverték és elkergették. Legalábbis ilyen mendemondák járták akkoriban. Erre nem tudtak mit mondani, sem cáfolni vagy bebizonyítani azok igazságtartalmát, de annyi szent volt: katonák ebben a faluban rossz ómen.

A bakák egyenest a helyi ivóba mentek, mert az minden nyelven és országban hangos volt, továbbá messzire szállt belőle a tokányos cefreszag, térkép sem kellett hozzá, hogy megleljék.

– Une chope de bière! (Egy korsó sört!) – hajolt oda a társaság első fele a pulthoz, a másik fele bort akart inni.

Az értetlenkedés folytán kezek kezdtek mutogatni a háttérben álldogáló üvegek felé.

A váratlan vendégsereg persze nem tetszett a csaposnak sem, aki meghallva a nyelvet, ki is tessékelte őket egy, minden nemzet számára érthető kézmozdulattal: megrázta a fejét, és kifelé intett a karjával. Amire az egyik francia egy szintén közismert kézmozdulattal válaszolt: felmutatta a középső ujját – kizárt; ők maradnak, ahol vannak, amíg ki nem szolgálják őket.

– Itt mocskos francoknak nincs helyük! – erősítette meg a csapos magyarul.

– Donnez-nous de la biére et du vin! Nous restons ici. (Adja a sört meg a bort! Itt maradunk.)

A csoport egy tapodtat sem volt hajlandó elmozdulni. Felemelték a fegyvereiket is, hogy elszántságuknak nyomatékot adjanak. Ez volt az ő kis helyi háborújuk.

Felhördült az ivó népessége, az egyik legény azonban hangosan felkiáltott:

– Ugyan, Dénes komám, adjál már nekik egy pofa sört, hadd menjenek tovább! Ugye nem akarunk mind meghalni itt francos kéztől?

Ennyiben maradtak, a katonák kiszolgálást kaptak, és még pénzt sem fogadtak el tőlük. Persze ha lett is volna koronájuk, akkor sem adtak volna. Háború volt akkor is, ha már kihirdették a végét; a sörért és borért békében maradással fizettek akkoriban, jó esetben. Most éppen jó eset volt, a bükkfalvai lakosság nagy szerencséjére.

Mikor elvonult a szürkéskék, apró haderő, Bandi bácsi megtörte a beállt csendet:

– Dénes komám, már csak pálinkát kellett volna ezeknek adni. Jó kis fekete ürömmel…

Felszakadt a megkönnyebbült nevetés a csehóban. Lassan leszállt az este, elvonult a Nap, helyet cserélve a Holddal. Még öt napig állomásoztak ott a francia katonák, de ezt előre senki sem tudhatta. Ahogy azt sem, hogy egy család számára ez a csonka hét sorsfordító lett…

Mivel a váratlan vendégekkel senki sem kötekedett – ellenkezőleg: felvettek egy szívélyes, ám tartózkodó magatartást, hogy minél kevesebb zavarral, viszont annál gyorsabban megszabaduljanak tőlük –, a katonák is nyugodtan jártak-keltek a faluban. Az eltévedt szárnyasjószág hangoskodva kitért előlük, a szekerek elkerülték őket, hetyke karlendítős köszöntést kaptak a bakról, ettől nekik is jókedvük kerekedett. Végre egy helység, ahol nem keverednek összetűzésbe a kezdeti nehézségek ellenére, és végül ingyen kapnak mindent. Meg aztán tényleg csodaszép lányok voltak itt, akik vihogva, pirulva követték mindenhova az uniformisban feszítő osztagot.

Az alakulat Bükkfalva közelében lévő ugaron vert sátoros tanyát, amíg fel nem töltötte kifogyó készleteit. Másnap reggel pedig a fiúk mind megmosakodtak a helyi csárdában, amely az első nap megismert kocsma szomszédságában állt, és a jó Erzsébet asszony, Dénes koma felesége vezette.

– Azt mondják, a francok koszos népség – morogta Ábris, az egyik fiatalkorú legény, aki már hadra fogható korban volt, de elbújt sorozáskor a közeli csűr szalmájában.

Úgy befúrta magát oda, hogy nem kapott levegőt, s mire megtalálták, jeges vízbe kellett mártani, hogy magához térjen. De katonának nem vitték el, így megérte az a félórás fuldoklás a bálában.

– Biza’, ezek fürdenek – felelte vészjósló hangon Özséb, aki gyerekkora óta a cimborája volt, viszont a fél lábára sánta, így aztán neki nem is kellett kihúznia magát a toborzás alól.

– Tudom ám én, mire készülnek, de abból nem kapnak! Ha egyet is a lányok szoknyájába bújva találok, én beleeresztem a bicskámat, úgy éljek!

– Nohát, nem maradsz egyedül ezzel, testvérem! Nyitva tartom a szememet én is!

Bár még csak tíz felé járt az idő, szokatlanul nagy volt a meleg a március végéhez képest. A hadtest megjelenése ellenére a hely igyekezett megtartani a saját időbeosztását, mintha mi se történt volna. Az egyik fiatal, törékeny lány, Rácz Éva vízhordóként ment oda a helység közepén álló kúthoz. Meg is kérdezték a barátnői, ugyan miért térül-fordul, ha egyszer már hajnalban is volt, szokás szerint. Azért szólták meg, mert kezdtek aggódni magukért, a kezdeti lelkesedés után. Isten tudja, milyen emberek valójában ezek az idegen katonák…

– Még elkapnak, Évuska… Vigyázz odakint!

Őt az apja már odaígérte egy nemes embernek a városból, de az a férfi csatlakozott a világháborúba vonuló osztaghoz, és onnan még nem tért vissza.

– Jaj, mán, nem félek én! Csak vízért megyek. Nem elég a barmoknak, amit derengőn húztam. Mintha nyár lenne, olyan hőség van.

A csinos, ifjú lány a kút mellett találta az egyik francia katonát, aki a bakancsát kötözte ott éppen. Tetszettek neki is a faluba frissen érkező, idegen legények. Félt azért tőlük, persze, hiába tagadta – mert mondtak mindenfélét: ezek koszosak, erőszakosak, ördögfattyak. Pláne, ha franciák, mert azok még betegek is, mind! Az előítélet így furakodott be a szívükbe a falusi hírmondók által, bár Éva nem gondolta volna, hogy igaz lenne, hisz ez a példány itt igen jámbornak tűnt. Nem volt egy szent arcú szoborteremtés, mint amilyeneket a templomban látott vasárnaponként, de nem is hasonlított a többi unalmas fiúra a Bükkségben, így ottléte felébresztette benne az érdeklődő nőt.

A baka rámosolygott – nem lehetett több tizenkilencnél. Szőkésbarna haja és szürke szeme volt, az orra pedig leginkább egy óriási krumplira hasonlított, vékony, de formás szájjal – nem volt az a világ csudája. Ellenben a mosolya! Megigézte a lányt, akinek valami megmozdult a gyomrában. Annyira meglepődött a fiatal férfi reakcióján – a katonák is tudnak mosolyogni? –, hogy nem figyelt, és megbotlott a kút fellépőjén. A káván átbillenve belezuhant volna a mélybe, ha hirtelen nem ragadja meg a karját és derekát két erős kéz. A francia bakáé volt mindkettő.

– Köszönöm – rebegte Éva magyarul, kikeveredve a kút peremének vonzásából, és leült a két vödör közé, ahova az ifjú lesegítette, amíg a lány vissza nem nyerte az egyensúlyát.

A katona leguggolt mellé, megvárta, míg ő végre levegőhöz jutott az ijedség után, és végre a szíve sem vert összevissza.

– Tu vas bien? (Jól vagy?) – kérdezte aggodalommal a leány arcát fürkészve.

Nem akarhatta, hogy egy ilyen páratlan teremtés a kútban lelje halálát. Kint lehetett perzselő meleg, ha a víz lent jéghideg volt.

– Egy szavadat se értem – nézett rá elmosolyodva a lányka.

Alig múlt tizennyolc, de most ettől a szempártól és a két erős kartól olyasmit érzett odabent, valahol a szíve környékén, amelyről eddig csak a padláson őrzött, tiltott kalendáriumokban olvasott.

A szívverése megint felerősödött, pedig már túl volt az ijedtségen. A katona mély hangja és a lágy, de idegen szavai most különösen jólestek neki. A szeme pedig… Őszinteséget, barátságot sugárzó szemeket látott, amelyre végképp nem számított.

– Jean-Pierre – nyújtotta jobbját a baka Évának, aki még mindig nem értve, mit mond, inkább belekapaszkodott, hogy felemelkedhessen, mikor már elmúlt a szédülése és a gyors szívdobogása.

– Et toi? Comment tu t’appelles? (És te? Téged hogy hívnak?) – kérdezte a fiatalember, amikor végre szilárd talajon tudhatta megmentettjét.

De az nem felelt, csak bámult rá.

– Jean-Pierre – nyújtotta ismét a kezét a baka, immár nevetve, közben maga felé intett, hogy őt így hívják.

A majdnem vízre pattant „menyecske” – bár még szűzlány volt – ekkor végre megértette, hogy a nevét kérdezték, és fogadta is a kézfogást, mindeközben szégyenlősen mosolyogva, hogy mennyire nem értik egymást.

– Zsanpier… – ízlelgette az idegen hangzású nevet. Majd ő is bemutatkozott, magára mutatva, erősen artikulálva, hogy biztosan megértsék: – Ééé-vaaa!

– Eivo? Enchanté Mademoiselle! (Örvendek, kisasszony!) – szalutált egyet vidáman a francia legény, amin Évának nagyon kellett kacagnia, mert még sosem köszöntek így neki és ejtették ilyen furcsán a nevét.

Kicsit zavarban is volt, hogy ennyire kendőzetlenül tetszik neki ez az egész.

– Én csak németül beszélek, de azt sem nagyon használom – zuhant ki a gondolat a száján. – Ich spreche Deutsch, und du? – próbálkozott, hátha.

Jean-Pierre mosolyogva rázta a fejét, sajnos ő nem beszélt a fritzek nyelvén. Sosem akart kém lenni, a háború végén pedig erre már szükség sem volt, miután legyőzték a központi hatalmakat. Repülni szeretett volna mindig, amióta az eszét tudta. Főleg, amióta maga is vezethetett egyet, még ha aztán ki is lőtték alóla. Különleges kiváltság volt ez akkoriban, amikor az aviáció még igencsak szárnyas gyerekcipellőben repült…

A társalgást tekintve ennyiben maradtak, egy darabig legalábbis, amíg a közlendői akadályt leszámítva rá nem jöttek, hogy azért egy kicsit mégis értik a másikat. A mozdulatok, a pillantás, a mosoly minden nyelven ugyanazt jelenti… Talán meg is tetszettek egymásnak. Vajon mennyi idejük maradna a megismerkedésre, ha így volna? Vagy csak képzelgés az egész? Éva aranyosnak találta a fiút, de nem áltatta magát sokáig. „Ez egy katona, hamarosan továbbmegy a kis hadosztály, kimulatják magukat, ez is azzal, az is ezzel.”

Jean-Pierre segített megtölteni a vödröket vízzel, ám nem hagyta, hogy Éva vigye őket. Egyértelműen imponálni akart neki, bár ezt a kedvességet a hadszínteret megjárt, egyszerű katonától egy falusi lány sem várta el. Elcipelte a vizet Éváék házáig. János, a leány apja igen kimért tekintettel figyelte, ahogy a fiatalember a vízhordókat lerakta, szívességképp szalutált, majd távozott.

– Láttam ám – állította meg Mimó, amikor pajtásnője visszament az élésházba, hogy elvigye az összegyűlt krumplicsírát, és bedobja a komposztáló gödörbe a raktáruk háta mögött.

– Hát mit láttál? – nézett rá sandán és érzéketlenséget színlelve Éva.

– A kis parádézásodat a katonával, a kútnál. Aztán mi lesz, ha Gábris úr fülébe jut, hogy elcsavarta a fejedet egy francia?

Éva gyűlölte a pletykákat, Mimó pedig nagyon szájas volt, ha egyszer látott valamit, az nem maradt titok a faluban.

– Maradj magadnak! Csak elbotlottam. Ha nem fog meg, ott fulladok. Kedves volt, és ennyi. Nem kell mindenbe mindenfélét belegondolni! – magyarázkodott.

Hiszen így is történt.

– Azért a szemébe csak mélyen belenéztél ám, láttam.

Mert Mimónak mindig sasszeme volt. Főleg ilyesmikre…

– Beszélsz itt összevissza, inkább segíts kihordani ezt a sok csírát, mert ránk rohad, ahelyett, hogy a földet etetné! – vakkant rá Éva, mert már unta ezt a kikérdezősdit.

– Olyan leszel, mint Mári anyánk – morogta Mimó, amiért nem húzott ki semmi izgalmas csámcsognivalót a lányból –, úgy megöregszel, Évus, hogy a szívedre szárad a bőröd! Inkább mulatnál egy kicsit, amíg még lehet… Ki tudja, mi lesz, meddig élünk, mit hoz még a háború vége?

– Mimó! – pirított rá dühösen a barátnője. – Tisztességes lány vagyok! Kezed járjon, ne a szád!

A fiatal lány azért lopva csak kikémlelt az utcára, míg Mimó a raktár végében serénykedett. Hátha még látta volna a szürkéskék ruhás, mosolygó tekintetű megmentőjét, de már nem volt ott. Így inkább ő is csatlakozott a nagyszájú barátnőjéhez pakolni. Jean-Pierre és az a pár baka, akik még bent időztek a faluban, a határba igyekeztek vissza, a szérű felé, mert arra táboroztak le harckocsijukkal és néhány sátorukkal.

A második este a naplementével együtt jött el, amióta a csonka kontingens megérkezett. Ekkortájt pedig Éva, hanyatt fekve az ágyán, egyre csak azon a mosolygós, kedves szempáron elmélkedett, és kerülte az álom.

Csicsergős madárhangú reggellel, megbolondult kora tavaszi nyárral, felbolydult bükkfalvai élettel kelt fel a következő nap. Hiába mondogatta magának a falu embere, hogy semmi nem változott, csak épp teljes valóságában elvonult a háború; a katonaság jelenléte rendesen kifordította a mindennapokat a megszokott kerékvágásból. A bakák tudták, hogy azért mégsem várhatnak mindent ingyen egy dolgos néptől; a lelkiismeretük győzött. Ezért a faluba betérők közül elhatározták, hogy ki-ki képessége szerint segít nekik. Sokuk kézműves vagy iparos családból származott, ügyes volt és szorgalmas a szakmájában, amíg el nem szólította a harcmező hívása. Fiatalemberek voltak, legtöbbjük szinte gyerek még, de otthon megtanulták a szüleiktől a munka tisztességét. Mindenféle osztályból besorozták őket, kit az eke mellől, kit az egyetemről, kit a föld porától, kit a palotából. A háború értelmetlensége, a vérszag és a pokol látványa, átélése után valóságos mennyország volt életet találni, megérezni, kiélvezni, ahogy kitört a zsebkendőnyi béke. Szinte vágyták is, hogy végre valahol építsenek, segítsenek, gondozzanak, ne foglalkozzanak tovább a pusztítással, rombolással és öldökléssel. Bükkfalvának pedig – valljuk be – jólesett és jött a támogatás. Már nem számították be nekik, hogy honnan jöttek és mit tettek azelőtt ezek a katonák, hanem örömmel vették a segítségüket. Szavukat nemigen értették, csak a helyi plébános, aki vagy nyolc nyelven beszélt, és a jegyző, aki valamivel kevesebbet, viszont a franciát ismerte – de nem is kellettek szavak oda, ahol a cselekvésre volt szükség. A tisztek kiosztották a feladatokat, katonás fegyelemmel rendezték a fiatal bakák sorait: ki hova megy, ki kinek segít. Majd ők beültek a kocsmába, stratégiai tárgyalásra, megbeszélve egymás között, hogyan legyen tovább. Senki sem zavarta őket; mivelhogy nemigen foglalkoztak már velük, nem is akartak kötekedni.

Ám Ábris és Özséb, a két minden lében kanál legény árgus szemekkel figyelte a váratlan vendégeket a kocsma előtt.

– Nem tetszik ez nekem, komám – mondta a gyávábbik, a nem katona.

– Nekem sem, komám, mit ártják bele magukat a falu dolgába? – nézett gyanakvóan a sánta.

– Bolondok ezek, ha cserébe nem kérnek valamit – hunyorított az ép lábú.

– Semmi sincs ingyér’ – morogta Özséb.

– Csak győzzük nyitva tartani a szemünket! – tette hozzá Ábris.

Nem volt könnyű feladat, mert a helybéliek és a hadi ellenség csak úgy sürgött-forgott előttük, nehéz volt kiszemelni, kit kellett megfigyelni.

– Mit ácsorogtok ott, dologra! – csapott a hátukra a fonót és az élésházat őrző Esvány bácsi.

Most nagy lisztes- és krumpliszsákokat hurcoltatott mindenkivel, aki arra fogható volt. És ő besorozott magához gyávát is, sántát is…

Éva az élésházból jövet egy kis kosárkát hozott éppen, benne az előző őszről maradt, megszáradt kóc kukoricacsuhéval. Gondolták a lányok a fonóban, csinálnak egy szakajtónyi csuhébabát a falusi kisdedeknek. Persze a kiszáradt csuhét újra kellett áztatni, nem volt ugyanolyan, mint a friss; de az ügyes kezek úgy is csodalényeket tudtak belőle alkotni. Angyalokat, madarakat, kicsi legényeket, leányokat. A háború árnyékában valahogy termékenyebb lett az emberiség, persze ezt ők nem tudhatták; csak ahogy a falu, mint a saját kis világuk, mutatta ezt a hajlandóságot. A tavalyi esküvők és lakodalmak mostanra értek be, sokan gyermeket vártak, vagy már meg is szültek az akkor házasodottak közül.

A leány, ahogy a ház mellett elment, majdnem beleütközött az egyik katonába, aki egy nagy zsákot cipelt éppen. A férfi csaknem elejtette terhét, és francia nyelven mondott valamit. A hangszínéből ítélve talán bocsánatot kért, amiért nem látta a lányt, minthogy a nagy zsáktól nem is tehette. Igazából persze Éva nem figyelt, mert elkalandoztak a gondolatai… Felnézett, hogy lássa, kivel találta szembe magát, de egy magas, sötét hajú és szemű baka állt előtte, nem az, akivel ő épp szívesen találkozott volna. Persze ez hasonlóan mosolygott rá, biccentett, aztán el is tűnt, de mégsem ugyanaz a szempár volt…

Visszatért a házához, miután a fonóban letette a kosarát. Sietett, mert reménykedett benne, hogy útközben csak belebotlik – no, nem a kútba, hanem abba, aki a kimerülésig kísértette őt az éjjel. A ház előtt a legnagyobb meglepetésére pont azokat a szemeket pillantotta meg, amelyek elűzték az álmait. A szíve nagyot dobbant, akaratán kívül elmosolyodott, amikor látta, hogy a fiatalember hasonlóan örül neki. Úgy állt ott, sapkáját két kezében szorongatva maga előtt, mint aki kész megosztani a munkakedvét ezzel a családdal, de nem tudja, hogyan tegye. A lánynak olyan érzése támadt, mintha percekig csak nézték volna egymást a lelassult időben, ettől egyszerre nyugodott meg és lett izgatott. Már a katona látványa is erőt öntött belé, attól viszont teljesen felélénkült, ahogy köszönt:

– Salut, Eivo! (Szervusz, Éva!) – Magyarázatul finoman meghajolt, ahogy az urak szoktak.

Ezt roppant viccesnek találta Éva, fel is nevetett:

– Sz… szalü, Zsanpier! – ismételte el, mert felismerte az első francia szót köszönésként.

Ezzel be is hívta kedves látogatóját a házba. Amint a konyhába értek, a teljesen felélénkült lány elrikkantotta magát:

– Segítő kéz érkezett hozzánk, édesanyám!

– Mindenkinek örülünk – jött elő nagy mosollyal az édesanyja a tisztaszobából, mely a konyhából nyílt –, Riska is meg fogja hálálni a törődést!

Éva tudta, hogy ilyenkor a tehenet kellett ellátni, lecsutakolni, kiganézni alóla, azt elhordani, amelyhez kimondottan jókor érkezett a segítség. A ház mögé kísérte a legényt, aki már régen tudta, hogy mit kell tenni, mikor meglátta a kis istállót, hiszen gyerekkorában úgyszintén takarított állatok után, hozzászokott a gondozásukhoz. Ugyan nekik lovaik voltak, de hamar megszerette a természetet. És amikor elborította őket a fronton a füst és a halál, ő a lövészárokban, két támadás között szívesen időzött el lélekben a régi vidéki tanyán. Annyira megörült a tennivalónak, hogy önkéntelenül elkacagta magát, mikor a leány a kezébe adta a vasvillát. Erre már Éva sem tudott csendben maradni, kiszakadt belőle a nevetés, és szegény jó Riska nem tudta, mitévő legyen, elvégre egy tehén nem tud még vigyorogni se. Meg aztán mit értett ő ebből? Fel is bőgött volna, hogy legyen elég a viháncolásból, ha nem jön be János, és nem szól rájuk:

– Éva lányom, megvesztél-e? Illendően a vendéggel! Munkára serényen, lemegy a nap! – Ezt már hangosan vetette oda Jean-Pierre-nek, aki még mindig vidám arccal tekintgetett körbe az istállóban tennivaló után, pedig nem volt süket, csak francia.

– Bocsánat, édesapám nagyon szigorú. Na, gyere, Zsanpier! – intett Éva kuncogva az ifjúnak, majd megragadta a kezét megerősítésül.

További csevegésre nem is volt se szükség, se lehetőség. A fiú követte, amerre ment a lány. Nekiláttak az istálló kitakarításának, Riska pedig boldogan bőghetett, mert végre valahára többen foglalatoskodtak körülötte, mint azt ő megszokta.

Éjjel volt már, elfújták a lámpát, de neki csak nem jött a szemére álom. Kikecmergett a dunyha alól, belelépett papucsába, majd magára vette tavaszi kabátját, és felfedező útra indult. Halkan tett-vett, hogy se szülei, se két lánytestvére ne ébredjen fel. Nem laktak messze a katonai tábortól, a szérű felé, így reménykedett benne, hogy talán hamar ott találja a fiatal férfit, és nem kell sokáig elmaradnia. Amúgy is szerette volna meglesni, mit csinálnak maguk közt a katonák, milyen életük lehet. De miket is gondolt, hiszen biztosan aludtak már. Elvégre a háborúban nem sokat lehet pihenni, hát most bepótolhatják. Ám valami, talán a kíváncsisága jobban hajtotta, mint a józan esze. A gyomrában gyűltek a színes pillangónak vélt érzések, és minden lépéssel közelebb egyre erőteljesebben reszkettek odabent. A feje zsongott, zsibongott, szinte fájt. Ment, vitte a lába a határ felé, tudta, hogy merre menjen, mert arrafelé csak egy út vezetett ki a faluból. Nem messze meglátta a tábori őrtűz pislákoló fényét, ott álltak a sátrak és a harckocsik kicsit távolabb a sötétben.

„Alszanak” – gondolta. „Ahogy ez a Zsanpier is bizonyosan. Mit keresek én itt? Egy rendes lány alszik! Mit akarsz te egy katonától, Éva?!” – korholta magát.

El is bátortalanodott a pironkodása közben, így hirtelen visszafordult a falu felé, de aztán mégis inkább előre indult meg. Nem tudott dönteni, egészen belezavarodott. Körbenézett, nem látja-e valaki, ahogy idegesen fel-alá járkált a fűben. Látszani nem látszott, ám a lépte nyomán neszező fű elárulta, hogy ott van. Még egy ágra is rálépett, ami a síri csendben fülsiketítő reccsenéssel adta meg magát lába alatt. Úgy megijedt, hogy felkiáltott, majd rémülten a szájára tette a kezét, miközben szidta magát: „Elment az eszem! Mit keresek én itt?”

– Eivo? – Megriadt a zajra, melyben idegen akcentussal, a nevén szólították.

Még nem szokta meg, neki különös volt, ahogy kimondta a nevét egy másik nemzet tagja.

– Zsanpier? – nézett a háta mögé meglepetten, amiért az érte utol, akit ő titkon keresett.

A fiatal férfi bizonyosan rögtön felismerte, mivel már hosszabb ideje tartózkodott a sötétben, így szeme jobban látta Éva ruháját, alakját. Aznap óta nem tudta ő sem kiverni a fejéből, ezért nagyon is emlékezett rá, hogy’ nézett ki. Azt a tiszta, kedves mosolyt amúgy is száz közül megismerte volna…

Jean-Pierre a tisztásról érkezett, onnan, ahol egy kis helyen megbontották a tallót. Azon a helyen üldögélt és nézte a csillagokat. Március lévén, a nappal lehetett nyárias, az éjjelek azonban bizony hűvösek voltak. Ő viszont nem bánta a hideget, legalább egyfajta aszkéta életmódba képzelhette bele a lelkét, vezeklésként a vérontásért, amelyben része volt. Amióta véget ért a háború, mást sem akart, mint hazatérni kedveséhez, Aubergine-hez, és elfelejteni az egész borzalmat, amelyben eddig élnie kellett. Besorozták, közkatonaként navigátori minősítést kapott, kicsit repült is, de a vérengzés és a mocsok már kiábrándította a háborúból. „Vive la France! (Éljen Franciaország!)” – ezzel a lózunggal indult el, de csakhamar rá kellett jönnie, hogy mindkét oldalon emberek ezrei, hacsak nem milliói hullottak el. „Mindenki egyért, egy senkiért!” Ez volt a mészárlás igazi mottója. Azt tervezte, ha hazatér, bizonyosan apja vállalkozását folytatja majd, vagy belevág a repülésbe, ha valaha embereket is fognak szállítani, nemcsak robbanóeszközöket… Ez még a jövő zenéje volt.

És akkor most találkozott ezzel a különös szépségű, szomorú szemű teremtéssel, aki úgy látszott, hozzá hasonlóan nem tudta lehunyni a szemét.

– Je ne peux pas dormir. Toi non plus? Que-ce que tu faites ici? (Én nem tudok aludni. Te sem? Mit keresel itt?) – kérdezte a lánytól.

Hisz’ mi másért lenne ott? És miért pont akkor? Mit keres ott egyáltalán?

– Nem tudok aludni, és… – kezdett bele a lány.

Jean-Pierre azonban már nyújtotta a kezét:

– Allons, je te raccompagne au village… (Menjünk, visszakísérlek a faluba…)

Éva szerette volna valahogy az értésére adni, hogy fogalma sincs róla, miket beszél. Belenézett a szemébe, hogy valahogy kitalálhassa, mit akar mondani a fiatalember.

A katona a falu felé biccentett a fejével, s ösztökélte, hogy tartson vele abba az irányba.

– Nem akarok visszamenni! Nem tudok aludni, és most itt bolyongok. Nem tudok mit kezdeni se magammal, se veled, csak a közeledben akarok lenni, de hiába mondom, ha te nem érted! – szakadt ki a szó Évából, aki nem tartotta vissza magát.

Minek is? Elvégre a baka tényleg úgysem értette.

Ő sem fogta fel, mi ütött belé. Határozott lelkű teremtésnek ismerte magát, aki mindig tudta, mit akar, de ma délután óta olyan lett, mint aki megkergült. Amióta együtt kitakarították az istállót, és megfogták egymás kezét… A fiú szemébe akart belenézni még egyszer, hogy újra látja-e azt a pillantást, ami megragadta a lelkét. Ám ebben a sötétben a csillagok vagy még a búsan fénylő félhold sem adtak annyi fényt, hogy felfedezhesse. Éva próbálta kifürkészni az ismeretlen ismerős arcból az igazságot: vajon tényleg olyan vérszomjasak a franciák, ahogy azt a környéken az öregasszonyok pletykálták? Vagy emberek ők is, akik éreznek, esznek, isznak, szeretnek, mint bárki más a falujukból? Talán hallani akarta a hangját, a számára halandzsa beszédét, hogy megnyugodjon: nagyon is él és vannak érzelmei. Van, aki megmentse őt… Ez a rejtelmes és izgató érzés bizsergést okozott Évának valahol mélyen a hasában.

– Moulin! – kiabált valaki a távolból feléjük, talán az őrszem volt. – Tu fais quoi là-bas, hein? (Mit csinálsz ott, he?)

– Je viens, merde! (Megyek már, a fenébe is!) – vágott vissza társának a baka.

Kellett is neki a baj! Ha egy itteni lánnyal találják, még megszólják a társai; vagy ők harapnak rá, mint friss húsra, hogy bosszantsák és kihívják őt, talán… Aztán a végén még a falu is nekik esik.

„Az kéne még! Szelíd lány ez” – gondolta. „Szép és angyali, kár lenne megrontani. Persze, hogy nehéz megállni! Csak jussak haza valaha, rendes életet fogok élni… Esküszöm mindenre, ami szent!”

A kiabálós társa közben visszament a sátrakhoz, és leült őrizni a tüzet, kémlelni a távolt, élvezni a térség csöndjét.

Jean-Pierre ezután gyengéden megfogta a lány vállát, hogy egyszerűen, érthető formában a tudtára adja, tényleg visszaviszi a faluba. A bükkfalvai házak felé mutatott, s egy szó nélkül, de türelmesen arra irányította őt. Éva azonban nem lépett el, hanem elővette minden makacsságát, és elállta a fiatalember útját. Nem, őt nem lehet csak úgy visszaküldeni a házába a második álmatlan éjszakáján. És hogy feltámadó akaratának nyomatékot is adjon, elragadtatta magát, és megcsókolta a fiút. Igazából egy bátortalan puszinak indult, mégis csókként érkezett a katona szájára. Akkor megérezte, hogy ez pont olyan puha, mint amilyen egy legény ajka lehet, és nem csupán álmodik, hanem valóban megtörtént. Hirtelen felocsúdott, hogy ezt nem lett volna szabad, és visszakozott. Csakhogy Jean-Pierre nem tudhatta, mi jár a lány fejében, és megelőzte a döntéssel. Átkarolta egyik karjával a derekát erősen, mint akkor a kútnál, a másik kezével pedig gyengéden megfogta az arcát, és visszacsókolta. Nem tudta, meddig, de hosszan… Most először érezte azt, hogy újra él, és felengedni látszott minden porcikája – leszámítva egyet, ami pont erőre kapott. Elsodorta a hevület, tele lett a szíve érzelmekkel, közben csökkent fejében a józan gondolat…

Arra eszméltek mindketten, hogy már így is túl hosszú ideje voltak együtt, távol azoktól a helyektől, ahol lenniük kellett volna. Itt még percek is számítottak, és ha felfedezik őket, végük van. Ha nem vigyáztak a mozdulataikkal, zajt is csaphattak volna. Érezték arcukon egymás leheletét, melynek melegsége megbolydította vágyaikat. Ennek ellenére még idejében kibontakoztak az ölelésből.

– Non, cela ne devrait pas être fait, je ne veux pas faire du mal… (Ne, ezt nem kéne, én nem akarok bajt…) – mondta megilletődve a katona, azzal elengedte a lányt.

Gondosan körülnézett, nem leste-e meg őket valaki – esetleg az őrszem –, de nem. Aludt a táj, ahogy történetesen az őrző is elszunnyadt a tűz mellett. Elaltatta jótékony cinkosuk, a béke.

Jean-Pierre megsimogatta Éva arcát, és kezét óvatosan megragadva elindultak. A baka figyelt minden lépésükre, hogy minél halkabban közlekedjenek. Visszakísérte őt a helység szélére, egyenesen a házuk mellé. Ott a leány szembe állt vele, és gyorsan közel húzta arcához a legényét. Hát egyedül neki zakatol a szíve? Hátha a szerelem nyelvén felfogja ez a francia fiú, mit él át! Valamit, szavak nélkül… Bármit!

– Holnap is gyere be a faluba – súgta csóktársa a fülébe, hogy csupán ők hallják, igaz, érteni csak ő értette.

– Je ne comprends pas que tu dites, mais je l’aime (Nem értem, mit mondasz, de tetszik) – suttogta vissza mosolyogva a katona.

Majd kézen fogva berántotta a ház mögé a lányt, mert némi mozgást látott az utcában.

– Sss! – intette csendre, nehogy kitudódjon, hogy mit műveltek ők itt a falu szélén, vagy akár a szérűn késő éjjel.

Jobb volt a csóknál abbahagyni, tudták mindketten, mert ennek jó vége nem lett volna. Még megvádolják Jean-Pierre-t, hogy erőszakkal lépett fel a lánnyal szemben. A fiatalember szinte azonnal meg is bánta, hogy berántotta a lányt a ház mögé, hiszen el is ereszthette volna, ő pedig visszatér a táborhoz, de képtelen volt rá, és nem értette magát sem, nemhogy Évát.

– Maradj itt velem még egy kicsit – könyörgött Éva, és mielőtt elbúcsúzott volna tőle, szorosan megragadta a fiú alkarját.

Jean-Pierre megrázta a fejét, hogy nem teheti, mintha értette volna, mit mond a lány, talán a kis keze szorítása egyetemes nyelvet jelentett: ne hagyja most egyedül.

– Non, je ne peux pas rester avec toi. Tu pourrais avoir des ennuis. Je suis désolé! (Nem, nem maradhatok veled. Még bajod esik. Sajnálom!) – Válaszul megfogva az ujjait, búcsúzóul, finoman csókot lehelt rájuk.

A mozdulat és a számára jelentés nélküli, de dallamos szavak hangzása megszédítette a lányt.

– Gyere holnap este a mulatságba! Várni foglak – suttogta Éva a távolodó katonának, állhatatosan magyarul.

– Il était agréable de t’embrasser, mais je dois partir. Tu rentrerais aussi chez toi! (Jólesett a csókunk, de most már mennem kell. Menj te is haza!) – közölte az érthetetlent az ifjú, azzal eltűnt a sötétben.

Éva ottmaradt egy szorító érzéssel a gyomrában, és a gombóccal a torkában. Teljesen úrrá lettek rajta az érzelmei, pedig addig nagyon is gyakorlatias lánynak hitte magát. Most elöntötték a könnyek.

„Nem is tudom, mit képzeltem! Megcsókolom, aztán majd feleségül vesz? Mint a mesében, vagy mi? Hát hülye vagyok én?” – roskadt le zokogva a házuk mögötti padra.

Nem telt el egy óránál több, de a biztonság kedvéért sietve igyekezett vissza az ágyába, ugyanolyan halkan, ahogyan távozott. Ám valahogy mégis sikerült beleverni a lábát a komód lábába. Felszisszent a fájdalomtól, erre pedig a legidősebb nővére, Jolán mordult meg félálmosan:

– Mit motoszkálsz te itt éjnek évadján?

– Csak a szükség – vágta rá Éva, remélve, hogy elég lesz a válasz. Így is lett, mert a testvére szinte azonnal durmolt tovább.

Egy kis idő után a fáradtság nála is győzött, hiszen akkor csaknem másfél éjszakát nem aludt már. Most végre álomba sírta magát, bár vissza-visszasejlett Jean-Pierre erős ölelése, gyengéd simítása, izgalmasan duruzsoló, idegen szavai és forró, magával ragadó csókja.

Ez volt a harmadik este, hogy ott állomásozott a francia haderő egy apró kis szakasza. Akkor még nem lehetett tudni, meddig maradnak, de egyikük már nyomot hagyott egy magyar hajadon szívében.

Másnap a kötelék nem ment be a faluba, csak néhány katonájukat küldték be, hogy élelmet kerítsenek a tábor számára. Éva a szokásos reggeli teendői után kiült kicsit szusszanni a házuk előtti padra, s közben mindegyre vizslatta az ugar határát, hogy hátha meglátja Jean-Pierre-t, de nem látott jönni senkit. Aztán feltűntek a bakák, ketten voltak, valamit beszélgettek, nagyokat vigyorogtak a velük kokettáló kislányok felé, de egyéb nem történt. Éva sem látta a szeretettel teli szempárt, a kedves krumpliorrot, amit annyira megkedvelt. Elfancsalodott képét az édesanyja vette észre, de félreértette őt:

– Ne búsulj, ezek csak katonák, átutazóban…

– Hát remélem is, hogy minél előbb elkotródnak innen. Minek ide hozni a háborút? Hát jön az magától! Vigyék el magukkal a pokolba! – dohogott az apja, mikor befordult a konyhába.

– Ne szomorkodj, kincsem! Előbb-utóbb hazajön Gábris úr is a frontról, és akkor hozzámégy… Nem kell ezektől félned – ölelgette meg az anyja oldalról, hogy felvidítsa a lányát.

Gábris úr jómódú volt, Temesvár büszkesége, Éva mégis legkevésbé ezt akarta hallani. Minek menjen feleségül ahhoz, akit nem szeret? Pedig próbálta megszeretni, a szívét-lelkét beleadta, de igazán. Mégsem érezte iránta azt, amit tegnapelőtt a kútnál, tegnap az istállóban és este a tallón tapasztalt meg…

– Zsanpier – ejtette ki ezt a furcsa, tényleg franciásan hangzó nevet, bár azt nem tudta, hogy’ írják.

De minek jutott eszébe, miért akarta látni? Hiszen úgyis csak hitegette őt azzal a csókkal. Mit számít ez? Megpróbált szabadulni tőle, nem is akart volna többet. Vagy éppen többet akart? Talán csak annyit, és mást nem. Úgy viselkedett vele, mintha az uraságok a huszadrangú ágyasukkal… Biztosan nem vette volna komolyan, úgy, ahogy a szerelmesek szokták egymást.

– Hogy mondod, életem? – kérdezett vissza anyja, Julianna, akinek nem jelentett ez semmit.

Nem is gondolta, hogy valódi szó, csak mormogásnak hatott.

– Nem számít, édesanyám – horgasztotta le Éva a fejét, ahogy feltámadt benne a düh –, én is remélem, hogy mihamarabb felszedik a sátorfájukat!