Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Johanna Lindbäck, Lisa Bjärbo, Sara Ohlsson

Fula Tjerer

Gilla böcker, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Teplán Ágnes

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-180-8

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Johanna Lindbäck, Lisa Bjärbo, Sara Ohlsson

© Hungarian translation 2024, Teplán Ágnes

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

1
TILDE

Tökéletesen átlagos nap ez a mai, amíg Linnea elő nem veszi a telefonját. Tilde, Linnea és a többi nyolcadik bés kint ül a matekterem előtt. Negyed kettő van, és hamarosan kezdődik az óra. Dolgozatot írnak. Van, aki izgul. Tilde nyugodt, mint mindig. Ezt a részt is tudja, készült. Minden rendben van, amíg Linnea félig suttogva meg nem kérdezi: „Láttad?” Ez komolyan hangzik, és oda is tartja a mobilját, hogy mutasson valamit Tildének.

– De ígérd meg, hogy nem foglalkozol vele, okés? Csak egy rohadt nagy baromság – figyelmezteti Linnea. Tilde először nem érti, mi az. Egy róla készült kép az iskolai évkönyvből?

8/b osztály, készen állsz? Egy, két, há, ott repül egy zacsi kaki! – kurjantotta a fotós, hogy megnevettesse őket.

Ott repül egy zacsi kaki? Ez komoly? Mintha háromévesek lennének. Szánalmas, hogy ez a trükk szinte majdnem mindenkinél működött. A fényképen Tilde összes osztálytársa mosolyog vagy nevet. A vidámság kellős közepette ő viszont úgy néz ki, mint egy zombi. Talán ezt lehetne mondani. Némi jóindulattal. Ha viszont az ember őszinte akar lenni, akkor úgy fest, mint egy bedrogozott zombi. Szeme félig behunyva, szája félig nyitva. Sajnos véletlenül épp becsukta a szemét és fura arcot vágott, amikor a fotós lekapta. És persze pont azt a képet kellett kiválasztani az iskolai évkönyvbe.

Ez az a fotó, amit az ember azon nyomban törölni akar, hogy ne is lássa többet. Viszont sok szerencsét hozzá, ha bekerült az iskolai évkönyvbe. Múlt héten, amikor ez történt, már a legjobb lett volna, ha elmarad az összes óra a délután hátralévő részéből.

Mindenki ott ült és lapozgatott, mint az őrült. Kommentálták és összehasonlították.

– Kár – jegyezte meg egy kis idő múlva Linnea Tildéről és az osztályképről. Olyan anyukásan kedvesen vigasztaló akart lenni, de nem tudott egyebet mondani, mint ezt a bénaságot.

Na ne már! Milyen kár? Konkrétan tök idétlenül néz ki.

És igen. Persze. Totál idétlen. Kábé teljes katasztrófa. Ez a valaha készült lehető legrondább kép. És most pont ezt látta Linnea mobilján. Valaki lefotózta az osztályképet, és rázoomolt Tildére, aztán kirakta Instára. Egy profilra, amit úgy hívnak, hogy… Tildének alaposan meg kellett nézni, hogy tényleg rendesen el tudja olvasni. Ronda csajok. Ez a profil neve. Ronda csajok.

– Ez meg mi?

Sosem hallott erről, és nem is látta azelőtt. Ronda csajok? Atyaég!

– Ez egy full gáz oldal – mondja Linnea.

– De kicsoda ez, vagy kié ez? Ki ez?

– Névtelen. Biztos valaki, aki azt gondolja, hogy rohadt vicces.

Linnea macskakörmöt rajzol a levegőbe, amikor azt mondja rohadt vicces.

– Csak azt nem tudom, kinek.

Eközben elmegy mellettük pár nyolcadikos srác, akik a másik osztályba járnak. Ránéznek Tildére. Egyenesen rá. Egyikük gonoszan vigyorog, és miután elhaladtak mellette, mindkettő felvihog. Meg sem próbálják visszafojtani a nevetésüket. Látnia kell, ez a lényeg, ahogy a képébe bámulnak, és hallania kell a megvető kuncogást. Olyan érzés, mintha pofon vágták volna. Sosem kapott még pofont, de erre nem is volt szükség. Most megtudta, milyen. Az egész arca lángol.

– Hányan látták?

– Csak néhányan – próbálkozik Linnea. – Tuti nem mindenki. Ó, és… sorry, nem úgy gondoltam, hogy…

Tilde körülnéz. Itt túl sokan vannak. Nyugalomban kell lennie, lehetőleg látótávolságon kívül, hogy megnézhesse a saját mobilján, és megpróbálja megérteni, mi is ez Ronda csajok dolog. De pont, amikor felkel, hogy elsiessen, nyílik az ajtó, és megjelenik a tanáruk, a mentoruk, Sebbe. Már bent is van a matekteremben, hogy előkészítsen mindent a dolgozathoz.

– Tilde, állj! Hová mész? Dehát most kezdünk.

Mindenki felé fordul. Az egész osztály és gyakorlatilag az egész iskola. Ránéznek. A szemére, a szájára és minden másra, ami nyilvánvalóan ronda rajta. Mirza aljas módon vigyorog. Ugyanúgy vigyorognak újabban a nyolcadikos srácok is a másik osztályból, és akkor leesik neki.

Mirza is látta. Talán már mindannyian látták? Huszonnégyen vannak az osztályában. Négyszázan az egész felső tagozaton.

Biztos nagyon bejött nekik a dolog. Legalábbis Mirzának és a bandájának. Mi van, ha övé a Ronda csajok profil?! Mirza pikkel rá az első naptól fogva, mert ő egész egyszerűen nem vette be a srác összes idióta kamuját a világról. Hogy a csajok és a fiúk olyan különbözőek, hogy nem számít, mit tesz Svédország az éghajlatváltozásért, amíg ott van Kína, és bla bla bla. Ezek azok a dolgok, amelyeket tényleg meg kell kérdőjelezni, mert az esetek kilencvenkilenc százalékában teljesen hibásak. És Tilde meg is kérdőjelezte újra és újra. Kár, hogy senki nem köszönte meg neki. Sőt. Mielőtt a hetediket elkezdte, azelőtt költöztek ide, és alig két hetet járt az új osztályába, amikor már rásütötték, hogy „mindennel baja van”.

Ő! Mostanra alighogy kinyitja a száját, Mirza és a többiek sóhajtozni kezdenek és nyöszörögnek. Éppen mintha valami extra várakozásféle villanna a fiú szemében. Leesik neki, hogy a srác valamiféle reakcióra vár. Vajon a csaj felhúzza magát? Kiabál, sír? Hahaha, gyerünk már!

A rohadt szemét.

Egy másodpercig Tilde közel van ahhoz, hogy kitépje Linnea kezéből a mobilt, és megmutassa a Ronda csajok oldalt Sebbének. Most, azonnal. Mert ugye minden tanár imádja azt mantrázni, hogy „beszéld meg egy felnőttel”, ha netes zaklatásról van szó. Ha Sebbe segítségét kérné, akkor rohadt gyorsan lehervasztaná a vigyort Mirza arcáról. A nehézség csupán abban rejlik, hogy Tilde nem gondolja, hogy sírás nélkül beszélni tudna erről, márpedig az, hogy nyilvánosan összeomoljon, a legrosszabb, ami történhet vele. Nem fogja megadni nekik azt az örömöt, hogy sírni lássák.

– Nem, nem megyek sehová – válaszolja Sebbének. Megpróbál uralkodni a hangján és emelt fővel elvonulni mellette, amikor bemegy az osztályterembe.

Tilde leül az ablak felőli padsorban. Továbbra is mindenki őt bámulja. Jasmine még kuncog is, és Tildének kedve volna lekeverni neki egyet. Ráordítani. Elrohanni. Elfutni ebből a rohadt iskolából, a rohadt szarfészekből. De persze nem teszi. Ülve marad.

Kényszerítenie kell saját magát. Összeszorított fogakkal.

– Jól van, kezdhetitek – hangzik fel Sebbe utasítása, amikor már mindenki a helyén ül, és elővette a tollát meg minden szükséges felszerelést.

– Hajrá 8/b! Dolgozzon keményen az egész banda!

Tilde rápillant a dolgozatára. Matek. Az fontos. Hajrá 8/b! Dolgozzon keményen az egész banda!

A számok összefolynak előtte a papíron, egyre többet pislog, hogy le ne pottyanjon a könnye. Hogy sírva ne fakadjon. Nagyon nem kéne sírni. Sírni, azt már nem.

Nem szabad kimenni, mielőtt le nem telt az a harminc perc. Ez Sebbe dogaszabályainak egyike. Tilde lesz az első, aki beadja. Aztán azonnal a mosdó felé veszi az irányt. Amelyik az épület másik végén található, a bejárathoz közel. Alig ér oda, mielőtt minden darabokra hullik. Miután csekkolta a Ronda csajok Instát, megtudja, hogy ez az oldal csak pár hete létezik. Felraktak több képet is. Először celebekről. Aztán néhány tanárról, többek között a mentorukról, Annáról. Rohadt szemét kommentekkel. Meg kell hagyni, nagyon elmésekkel. Nem Mirzára vallanak. Oké, eszébe juthatott egy efféle oldal, de vajon tudna ilyen szövegeket gyártani a képekhez? Ha így van, sokkal okosabb, mint amilyennek Tilde gondolta. Anna mentor képe után a suliba járó csajok fotói következnek. Tilde a negyedik.

Nem szabad azzal foglalkozni, hogy ki hogy néz ki, viszont most, amikor nyilvánvalóan ő lett az egész város és konkrétan a Freja iskola negyedik legrondább csaja, képtelenség, hogy ne erre gondoljon. Mindig azt hitte, hogy ő egy átlagos lány, már ami a kinézetét illeti. Se nem túl szép, se nem túl cuki, de nem is túlságosan ronda. Kivéve azon a képen. Na de amúgy, általában?

Kék szeme van. Vállig érő haja. Középbarna színű. Próbálja eltüntetni a frufruját. Számára ez egy örökkévalóságig tartó projekt, mivel véletlenül belevágott egy kicsit a múlt nyáron. Aztán van az orra, ami úgy néz ki, mint… egy normális orr. És egy álla, arca, homloka… Semmi különös. Minden rendben van rajta, legalábbis szerinte.

Jóllehet talán van valami, amit ő nem lát. Itt jön-megy, és valamit totál rosszul gondol.

2
JASMINE

Az első dolog, amit Jasmine megpillant, miután kijön a matekdolgozatról, az a mosdó felé igyekvő Tilde háta. Furcsa, pedig mindig ő maga szokott elsőként kimenni az osztályteremből doga után. Nem azért, mert ő a legokosabb, hanem mert ő fárad el a leghamarabb. Ma viszont Tilde megelőzte. Valószínűleg bezárkózik a vécébe, és azt a képet fogja bámulni. Azért ez érthető, hisz senki nem akarja, hogy kitegyék a Ronda csajok profilra. Ezután Jasmine megpillantja Amirt és Abbét. Ott ülnek az egyik ablakban. Amir ütemesen bólogat, és dobol a kezével bármin, ami elérhető: a falon, az ablaküvegen, a combján, a levegőben. Abbe elhúzódik, amikor Amir doboló keze közeledik felé.

Jasmine arra gondol, hogy Amir a legjobb pali, akit ismer. Aztán azon is eltűnődik, hogy vajon Amir is crusholja még őt? Vasárnap összevitatkoztak, azóta nem beszéltek. Most Jasmine szívesen váltana vele pár szót. De Abbe ott van. És Abbe mindig ott van, ahol Amir. Most is ott ül a telefonjával, Amir felé fordul, és a képernyőt mutatja neki. Amir abbahagyja a dobolást, és a telefon fölé hajol. Mindketten nevetnek, főleg Amir. A nevetése majdnem olyan, mint egy visítás.

Jasmine előveszi a mobilját, megnyitja az Instát, és rákattint a Ronda csajok oldalra. Szinte hangosan röhög. A Tildéről készült kép tényleg ronda. És kínos. Azt is megértené, ha Tilde ezek után sose tenné be a lábát a suliba. Jasmine lájkolja a képet és továbbgörgeti a profilt. Többnyire előnytelen fotókat raktak föl celebekről. De a legjobb kép az, amelyiken Borzalom a tanári szoba ajtajában áll. A haja kócos, és villogó szemmel néz.

Borzalom valójában Anna Ödlund. Az osztály egyik mentora, svédet és franciát tanít a Freja iskolában. Itt dolgozott már az őshüllők kipusztulása előtt is. Abbe egyszer azt találta mondani, amikor a tanár áthajolt a padján, hogy: „Ah, borzalom. Anna bűzlik!” Amir nevetett rajta, és kijelentette, hogy tutira Borzalomnak kéne hívni. Mostanra már a többiek is így kezdték emlegetni.

Majdnem mindegyik komment egy sírva nevetős emoji, de Jasmine ihletet kap, és hashtagelni kezd: #rondabanyák, #borzalom, #undormány és #ezanyanyabűzlik. Aztán zsebre dugja a telefont, és hallja a lájkok csilingelését meg az érkező kommenteket, amikor az ebédlő felé veszi az irányt. Esze ágában sincs megnézni. Elég azt tudni, hogy sokan lájkolják.

Délután még van egy dupla órájuk svédből. Tilde széke üres, és mindenki vágja, hogy miért, de senki nem szól semmit. Jasmine ásít, mert rohadtul fáradt. Ugyanakkor nyugtalan is. És unatkozik. Az óra annyira uncsi, mintha megállt volna az idő. Borzalom a táblánál áll, és azon rugózik, hogy mi a különbség a fabula és a mese között. Vagy talán azon, hogy miben nem különböznek? Mindegy is. Ha Jasmine össze akarna állítani egy listát a legrosszabb dolgokról az életben, akkor az kábé így nézne ki.

1. Tilde helyében lenni, vagyis totál leégetve az egész iskola előtt.

2. Amirral elromlik a kapcsolatuk.

3. Dupla óra Borzalommal.

És éppen most kipipálhatja a 2. és 3. pontot is. Jasmine szinte ráfekszik a padra, a mellette ülő Elenire sandítva, aki a lehető legtávolabb húzta a székét. Rendíthetetlenül fogja a tollát és figyelmesen jegyzetel. Egy szót sem szól. Eleni szinte sosem szólal meg, csak ül és jegyzetel, óráról órára.

Jasmine lába megrándul, most valaminek hamarosan történnie kell, hogy el ne aludjon. Halvány sejtelme sincs, miért, de Eleni felé hajol, és megpróbál a látómezejébe kerülni. Alig észrevehetően Eleni villámgyors kacsintással és egy minimális vállrándítással reagál. Automatikus éberség jellemzi.

– Chill, professzor – suttogja Jasmine. Anélkül, hogy elfordítaná a fejét, Eleni pillantása találkozik az övével. Jasmine mosolyog. Aztán sebesen kinyújtja a kezét, hogy megkaparintsa Eleni füzetét. Eleni utánakap, de túl későn. – Csak megnézem – mondja Jasmine, és belelapoz a füzetbe.

A margók tele vannak firkálva jegyzetekkel, talán óramutatókkal és összefüggéstelen szavakkal. Jasmine egy rohadt kukkot sem ért belőle.

– Ez mi? – Eleni összehúzott szemmel figyeli Jasmine-t.

– Add vissza a füzetet – parancsolja.

Jasmine még egy kicsit lapozgatja, de aztán megunja és becsukja. Visszateszi a füzetet Eleni padjára. Kit érdekel.

Az óra egyébként is véget ért, s közben vagy százmilliárd év telt el. Jasmine elsőként áll fel a pad mellől, és az ajtó felőli fiókból magához ragadja a mobilját, aztán kimegy anélkül, hogy meghallgatná Borzalmat, aki elmondja a házi feladattal kapcsolatos tennivalókat. Egyetlen szót sem bír már tovább hallgatni, egyetlen másodpercig sem képes itt maradni, s legfőképpen nem tud tovább nyugton ülni. Szinte rohan a szekrényéhez, bedobálja a könyveit és előhúzza a kabátját. Néhányszor nagy levegőt vesz, miközben átszalad az iskolaudvaron. Ma reggel még hideg volt, de most már olyan ereje van a napnak, mintha nyár közepe lenne, mindenesetre nem szeptember vége. Jasmine arra gondol, hogy olyan érzés, mintha újra levegőhöz jutna a többórás benti oxigénhiány után. Arra gondol, hogy ez a suli megöli az embert. Az udvarról kiérve megáll a Freja iskola táblája előtt, maga elé tartja a mobilját, és a kamerába csücsörít. Gondosan ügyel arra, hogy a hegyes szemfogai ne látsszanak. Szinte automatikusan fordítja a fejét a szépségét leginkább kihangsúlyozó szögbe. Nem látható állárnyék, se elkenődött smink, és a pattanások sem látszanak. Tökéletes. Mielőtt kiteszi Instára, azt írja a kép alá, hogy „Talán sosem jövök vissza”. Még két perc sem telik el, és Amir odakommentel:

#csinicsajok   #ennekacsajnaksosincsrosszillata   #degyerevissza!

És akkor Jasmine alig várja, hogy másnap legyen, legalábbis a Freja suliban.

3
ELENI

Eleni becsukja maga mögött a hálószoba ajtaját és megkönnyebbülten fordítja el a kulcsot. Nem igazán tudja, miért zárja be. Apa még nem jött haza, Sivan meg csak egy kutya. De Eleni szeret nyugodtan lenni, amikor gondolkozik. Sokkal jobban tud koncentrálni, amikor nincs körülötte annyi zsivaj és mászkálás.

„Mi ez?”

Eleni fülében csengenek Jasmine szavai, amikor ma elvette a füzetét. Ugyanazt az oldalt keresi, amit Jasmine nézegetett svédórán. Még mindig érzi a testében az idegességet, hogy néhány másodpercig valaki más is hozzáférhetett a füzetéhez. Korábban már átélte ezt a helyzetet. Ennek már jó ideje, de volt egy időszak, amikor a precíz órai jegyzeteit „jó vicc” volt körbeadni az osztályban. Eleni sosem értette, mi ebben a vicces. De abban az időben legalább semmi titok nem volt a füzetében. De most már van.

Lézerszemmel vizsgálja a saját kézírását. A margók tele vannak jegyzetekkel. Mondhatni kódokkal. Ilyenekkel, mondjuk:

f kedd csütörtök, 18–19:30.

Csokis nápolyi. CS? A, A & P.

Eleni minden erejével azon van, hogy kellően kódolva legyenek a jegyzetek, hogy senki ne értse azokat. Ez nyilvánvalóan jó ötlet volt. Mert szinte biztos benne, hogy Jasmine nem vágta, hogy az összes feljegyzésnek köze van a 9/c-s Abbéhoz. Majdnem az összesnek. Most előveszi a zöld tollát, és a heti órarendre koncentrál, amit az oldal aljára rajzolt. Kedden 10.10–10.30 között jelöli meg az időt. Ez azt jelenti, Abbénak akkor van szünete, és ha ő ekkorra időzíti a vécére menést a matekról, akkor elhaladhat Abbe mellett a folyosón. Azután alaposan átnéz mindent, amit leírt. Nem. Arról sehol nincs szó, hogy mit jelent a zöld jelölés, vagy kire vonatkozik. Jó kis rendszer ez. De teljesen sosem lehet biztos a dolgában az ember, már ami Jasmine-t illeti. Nehéz rajta fogást találni. Annyira sokféle tud lenni. Egyik pillanatban csupa figyelem, a másikban meg unalmában elterül a padon. Elenit mindig is idegesítette. Elképzelhető, hogy a látszat ellenére okos?

Vagy tényleg olyan hülye, mint amilyennek tűnik? Ezt senki sem tudja. Különösen Eleni nem. Akkor már sokkal könnyebb egy olyan emberrel, mint Tilde. Mindig pontosan azt teszi, amire számítasz. Összerezzen, amikor mindenki tudja, hogy össze fog rezzenni. Tiltakozik, amikor mindenki tudja, hogy tiltakozni fog, harcol, amikor mindenki tudja, hogy harcolni fog. Ma is pontosan számítani lehetett rá, milyen érzések kavarognak Tildében, amikor meglátja a saját képét a Ronda csajok profilon. Először a sokk. Utána a pánik. És azután… a szomorúság, vagy mi? Majdnem olyan volt, mint egy színjáték. És persze, látszott, amikor takargatni próbálta az érzéseit, de nagyon rosszul csinálta. Még csak szóba sem hozta ennek az Insta-oldalnak a létezését. De Tilde még az olyanok számára is nyitott könyv, mint Eleni.

Eleni visszalapozott a jegyzeteiben egy listához, amit már egy jó ideje vezetett. Tilde nevét írja a lista végére és utána vizsgálgatja, amiket odaírt. A lista elejére egy RCS-t írt. Ez egy elég rossz kód. Másrészt nincs akkora jelentősége. Nincs abban semmi titkolni való, hogy valaki a Ronda csajok profil iránt érdeklődik.

A lista most már kezd elég hosszúra nyúlni. És az Insta-profil sokkal több dolgot tartalmaz, mióta Eleni nekilátott kijegyzetelni, hogy mik vannak az oldalon. Gyorsan pörögtek az események. Az elején szinte alig volt rajta valami. Néhány követő, néhány komment, elég könnyű lerázni magáról az ilyeneket, mint valami rossz viccet.

Eleni emlékszik arra, amikor tudomást szerzett róla, hogy ez a profil létezik. Alig több mint egy hónapja történt. Amir volt az, aki megmutatta ezt az oldalt. Nem neki, természetesen, hanem Abbénak, és Pontusnak meg a többinek. Emlékszik Abbe arckifejezésére, amikor Amir elé tartotta a telefont az ebédlőben, majd körbeadta. Olyan, mint egy kis videóklip Eleni agyában, amelyet két méterre az étkezőasztalától forgattak. Mostanra már van néhány ilyen belső videója Abbéról. Olyanok, mint a kódok, azok is a fejében vannak. És ebben a klipben kuszkuszdarabok röpködtek Abbe szájából, amikor prüszkölni kezdett az Amir által elé tolt kép felett. Annyira cuki volt. Természetesen Eleni utánanézett az említett profilnak. Akkor még azt gondolta, hogy nem nagy ügy. Csak három fotó volt rajta, és a képen szereplők egyikét sem ismerte. De most… Most más a helyzet. Ki hoz létre egy névtelen profilt, és nevezi el Ronda csajoknak? Ki követ egy ilyen profilt, amit Ronda csajoknak hívnak? Akkor még: nem olyan sokan. Mostanra: a Freja iskola felsős tanulóinak nagy része követi. Korábban, amikor ma Eleni megnézte a profilt, 372 követője volt. És ha az ember utánajár, hogy viselkednek az iskolában és miről beszélnek a szünetekben, kiderül, hogy a követők nagy része felső tagozatos. Felfoghatat…

– Leni? Hahó! Sivan!

Amikor Eleni hallja, hogy apa bezárja maga mögött az ajtót az előszobában, becsukja a füzetét, és feláll az íróasztala mellől. Hát igen. Lehet, hogy most nem jut tovább a gondolataiban. Tarthat szünetet, bőven van ideje később is tovább gondolkodni ezen. „Tovább gondolkodni”, ez Eleni dolga a születése óta.

Hallja, hogy Sivan úgy lohol a bejárati ajtó felé, mintha az élete múlna rajta, mancsával a fapadlót karmolja. Néhány tompa koppanás hallatszik, ahogy nekimegy a falnak, erre azonban ügyet sem vet. Ahogy ezt Sivan szokta általában.

– Hát szevasz! – üdvözli papa , amikor Sivan célba ért. – Szeva, édesem!

Mire Eleni leér a lépcsőn, mozdulni sem lehet az előszobában. Sivan persze csak egy kutya, de mindenhol ott van, és papának meg tele van a keze szatyrokkal. Munka után nyilván legalább három boltot is megjárt.

– Hoztam néhány őszi kabátot – mondja papa, mikor észreveszi, hogy Eleni rászegezi a tekintetét a bevásárlótáskákra. – Mert ugye őszi kabátra van szükséged? Hármat is vettem, kiválaszthatod, melyik a jó, a többit majd visszaviszem. Gyere és próbáld fel!

Elenit az előszobatükör elé tuszkolja és elkezdi feltépni a szatyrokat.

– Kék? Barna? Piros?

Eleni teljesen mozdulatlanul áll a tükör előtt, mint egy érzéketlen próbababa, miközben papa folytatja akcióját. Ő maga nem tudott róla, hogy új kabátra volna szüksége, és konkrétan az sem érdekli, hogy milyen színű kabát kellene neki.

– Azt hiszem, a piros – mondja végül papa, miközben Elenit nézi a tükörben. – A piros jól áll neked.

Eleni megvizsgálja saját tükörképét. Szép. Csúnya. Számít? Remélhetőleg az számít, ugye, ami az ember fejében van. A fejében, a kódokban, a margókon.

4
TILDE

A konyhából felhallatszik anyáék beszélgetése. Épp jót nevetnek. Apa hahotázása Tildére is át szokott ragadni, de ma ez sem segít. Lehajol, hogy elővegye az első keze ügyébe kerülő könyvet a táskájából, és készüljön. Apa vagy anya fel szokott jönni hozzá esténként. Leülnek az ágyára vagy a székére. Mindig van valami „nagyon fontos” kérdésük. Egyikük sem akarja elismerni, hogy csak azért csinálják, mert Tilde egy lúzer, és hogy amióta ideköltöztek – annak alig több mint egy éve –, minden rohadt szarul megy neki. Olyan ciki, hogy az ember kizárólag a családtagjaival gengel a suli után. Konkrétan a szüleivel. Ennél nincs rosszabb.

A mobil az íróasztalon van és állandóan odavonzza Tilde tekintetét. Ronda csajok. Csak ez a név. Vissza lehet térni az iskolába egy ilyen eset után? A Freja iskola negyedik legrondább csajaként fog bevonulni holnap. És ugye még több gúnyos pillantást és kuncogást kell elszenvednie, mint ma? Senki nem segít majd rajta. Ő és Linnea nem igazi barátok. Egymás mellett ülnek bizonyos órákon meg az ebédnél, de ez minden. Linnea például nem is hallatott magáról, mióta Tilde hazakullogott a matekdolgozat után. Egész délután itt ült egyedül, és csöndben töprengett a holnapról, a hét hátralévő részéről és a félévről, meg arról, hogy mihez fog kezdeni. Nem jutott eszébe semmi. Annyira vicces, hogy Umeåban az életet olykor nehéznek és fárasztónak gondolta. Istenem, hogy mennyire nem volt az! Minden szépen, problémamentesen ment a maga útján, és itt meg még sosem volt így. Bárcsak sejtette volna, milyen hatalmas különbség lesz Umeå és Gnesta között, mert akkor veszettül tiltakozott volna, az első pillanattól kezdve, amikor a papa bedobta, hogy látott egy álláshirdetést! Éhségsztrájkba kezdett volna. Odaláncolta volna magát valamihez. Bármit megtett volna, csak ne kelljen otthagynia Umeåt. Mióta idejöttek, szinte mindennap arról álmodott, hogy felugrik egy vonatra, amelyik ott áll meg a központban. Hogy északra utazzon. Vagy délre. Tulajdonképpen mit számít, csak vigye a vonat valahová. Miután ma lelécelt a suliból, egy ideig tényleg ott álldogált a peronon. Aztán beérkezett az egyik hév. Megfordult, hogy visszainduljon nyolc perc múlva. Alig pár órával később már Stockholm központi állomásán lenne. Készen arra, hogy egy másik vonatra szálljon. Hihetetlen volt a kísértés. Hacsak Sahar nevű osztálytársának a mamája fel nem tűnik, akkor Tilde tényleg…

De Sahar mamája felismerte őt és ráköszönt, emiatt aztán Tilde mehetett is haza. Egyik régi umeåi barátja sem tudja, hogy mennyire boldogtalan itt. Képtelenség erről beszélni, mert ha belefogna, rögtön sírva fakadna. Mindenki más a családjából gond nélkül beilleszkedett itt, Gnestában. A bátyja, Johannes kilencedikes, focizik, és van egy csomó barátja. Sosincs otthon. Mama és papa is szereztek barátokat. Esténként néha eljárnak. Egyikük sem gubbaszt otthon állandóan, és végképp nem kerül egy olyan profil oldalára, amit Ronda csajoknak hívnak. Lépések hallatszanak a lépcsőről és Tilde gyorsan kinyitja az előtte lévő könyvet. Nyilvánvalóan az angolt.

– Tanulok – hadarja, amikor papa bekukkant. Megpróbálja kitessékelni őt. Nem élné túl egyetlen másodpercnyi gondoskodását sem.

– Jól megy? – kérdezi papa. – Kikérdezzelek?

Tilde fölteszi a fülhallgatóját.

– Nem kell.

Papa még mindig ott áll.

– Akkor egy csésze teát? Felhozhatom. Mama meg én úgy gondoltuk…

– Szóval, hallottad, mit mondtam?

„Szóval, hallottad, mit mondtam?” Nem akarhatott ennyire bántó lenni. Egyből furdalni kezdi a lelkiismeret. De most sok ez az egész, a papa kedvessége, meg a látszattanulás, meg hogy szerencsétlen, meg a Ronda csajok – ezt mind lehetetlenség volna kibírni.

– Ma este ezt meg kell csinálnom – teszi még hozzá, és erőt vesz magán, hogy egy kicsit barátságosabbnak tűnjön. – Holnapra.

Papa bocsánatkérően grimaszol.

– Bocsi, bocsi! – mentegetőzik kedvesen. És elhúzza a csíkot. Az angolkönyvben a betűk összefolynak előtte és egy könnycsepp hullik a lapra, amikor Tilde hallja papa lépteit lefelé a lépcsőn. Egy kis idő múlva becsapódik a bejárati ajtó odalent. John hazaért. Szokása szerint azt kiáltja, „hahó”. Tildének fogalma sincs, merre járt. Talán Ludvignál, akit a focicsapatból ismer. Vagy az osztályból Noah-nál volt. Johannes általában legtöbbször csak odavet egy hahót Tildének a szobája mellett elhaladva, útban a sajátja felé, de ma este megáll. Úgy néz rá, hogy Tilde máris utálja, mert ez a nézés azt jelenti, hogy ő is tud a profilról és a képről. És sajnálja őt emiatt. Ez annyira szörnyű. A legrosszabb és legmegalázóbb dolog egész eddigi életében.

– Noah-nál voltam – mondja, nem mintha Tilde kérdezte volna. – Meg kellett oldanunk egy feladatot természetismeretből holnapra és… Hát te, hogy vagy? Láttam… Tudod, a…

Johannes is most előveszi a kedves modorát. Tildének meg egy hatalmas gombóc van a torkában egész este. Hamarosan már nem bírja tovább.

Az olyan különösen kedves hangon feltett kérdések, hogy szeretne-e egy teát, vagy hogy hogy érzi magát, szinte elkerülhetetlenné teszik az összeomlást.

– Tudod, kié az a profil? – kérdezi, és kis híján elsírja magát, de már magasról tesz rá, mert tudni akarja. Isten a megmondhatója, mit fog kezdeni az infóval. Esetleg tegyen rendőrségi feljelentést? Vagy tegyen kakit az illető postaládájába? Mindegy, csak valamit. Legalább meg kell tudnia.

Johannes megrázza a fejét.

– Eskü? – Így mintegy duplán ellenőrzés alá vonja, mert neki van kábé vagy ezer ismerőse itt Gnestában.

– Igen, atyaég, tutira igaz. És én is azt gondolom, hogy ez már full szemét dolog – mondja a fiú nyomatékkal. – Nyilván valami idióta, aki ezt csinálta, de tényleg fogalmam sincs, ki lehet. Eskü, Tilde.

Látja, hogy igazat mond, és bólint. Egy idióta? Hát akkor pont bárki is lehetett. Itt mindenki idióta.

5
JASMINE

Jasmine mamája két dolgot szeret: az Instagram-fiókját meg a gardróbját. Természetesen szereti Jasmine-t meg a nővéreit és a papát is. De leginkább akkor, amikor tesznek neki egy induri-pinduri szívességet. Egy szívességet, vagyis úgy tesznek, mintha megszagolnának egy virágot, vagy feltartanának egy pávatollat egy új tapétához, vagy pólót cserélnek, ami illik a terítékhez, és aztán teljesen mozdulatlanul állnak egy helyben, pont ott, csak még egy kicsit, hogy a mama egy tökéletes képet tudjon készíteni, és oda tudja biggyeszteni mellé a hashtaget: #megállítaniazidőt.

Miután a nővérei elköltöztek otthonról, szinte majdnem mindig Jasmine-nak jut a megtiszteltetés, hogy tegyen valami induri-pinduri szívességet. Mamának majdnem tízezer követője van az Instagramon, és néhány Jasmine-ról készült fotója több ezer lájkot kapott. A