Uniós polgári eljárásjogi vívmányok a társadalmi
fenntarthatóság szolgálatában

Uniós polgári eljárásjogi vívmányok a társadalmi fenntarthatóság szolgálatában

Szerkesztette

Gelencsér Dániel

Selnicean László

Budapest, 2021

Szerkesztők

Gelencsér Dániel

Selnicean László

Szerzők

Gelencsér Dániel

Gombos Katalin

Hideg István Milán

Selnicean László

Szakmai lektor

Simon Károly László

A kézirat lezárásának időpontja: 2020. június 30.

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó Iroda

A kiadásért felel: Koltay András rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Pokorádi Zsófia

Korrektor: György László

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-411-9 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-412-6 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-413-3 (ePub)

© A szerkesztők, 2021

© A szerzők, 2021

© A kiadó, 2021

Minden jog védve.

Tartalom

Rövidítések jegyzéke

Előszó

Gombos Katalin: A társadalmi fenntarthatóság és az uniós polgári eljárásjog kapcsolatáról általában – Bevezetés

Gelencsér Dániel: A szegényjog mint a társadalmi fenntarthatóság procedurális eszköze – Nemzeti jogi hagyományok vs. európai uniós vívmányok

Gelencsér Dániel: A fogyasztóvédelem eljárásjogi eszközrendszere és a társadalmi fenntarthatóság – Az uniós szabályozás visszatükröződése a magyar nemzeti jogban

Selnicean László: A társadalmi fenntarthatóság és az uniós polgári eljárásjog kapcsolatáról általában – Bevezetés

Selnicean László: Az alternatív vitarendezés sajátos területe: beruházásvédelmi eljárások a társadalmi fenntarthatóság érdekében

Hideg István Milán: Társadalmi fenntarthatóság és végrehajtás: az Európai Unió intézkedései a határon átnyúló követelések sikeres végrehajtása érdekében, különös tekintettel az európai számlazárolási rendeletre

Felhasznált irodalom

Rövidítések jegyzéke

Ajánlás az uniós jogok megsértése tekintetében a jogsértés megszüntetésére és kártérítésre irányuló tagállami kollektív jogorvoslati mechanizmusok közös elveiről szóló 2013/396/EU számú bizottsági ajánlás

Alapjogi Charta az Európai Unió Alapjogi Chartája

Amszterdami Szerződés Amszterdami szerződés az Európai Unióról szóló szerződés, az Európai Közösségeket létrehozó szerződések és egyes kapcsolódó okmányok módosításáról

BH Bírósági Határozat

BIT Bilateral Investment Treaty (kétoldalú beruházásvédelmi megállapodás)

bizonyításfelvételi rendelet A Tanács 2001. május 28-i 1206/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről

Bizottság Európai Bizottság

Brüsszel Ia. rendelet Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról (Brüsszel Ia.)

Brüsszel IIa. rendelet A Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (Brüsszel IIa.)

EBH Elvi Bírósági Határozat

Egyezmény Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény

EJEB az Emberi Jogok Európai Bírósága

EKSZ Szerződés az Európai Gazdasági Közösség létrehozásáról

EUB az Európai Unió Bírósága

EUFMH rendelet Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 1896/2006/EK rendelete az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról

EUMSZ Az Európai Unió működéséről szóló szerződés

EUSZ Az Európai Unióról szóló szerződés (lásd Maastrichti Szerződés)

Fgytv. 1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

fogyasztói online

vitarendezési irányelv Az Európai Parlament és a Tanács 524/2013/EU rendelete a fogyasztói jogviták online rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról

FIN-Net Financial Dispute Resolution Network (pénzügyi vitarendezési hálózat)

ICC Nemzetközi Kereskedelmi Kamara Választottbírósága

ICSID a Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központja

Itv. 1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Jst. 2003. évi LXXX. törvény a jogi segítségnyújtásról

kézbesítési rendelet Az Európai Parlament és a Tanács 2007. november 13-i 1393/2007/EK
rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés) és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről

költségmentességi irányelv A Tanács 2003/8/EK irányelve (2003. január 27.) a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról

Lisszaboni Szerződés Lisszaboni Szerződés az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról (2009)

Luganói Egyezmény A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló egyezmény (1988)

Maastrichti Szerződés Az Európai Unióról szóló szerződés (lásd még: EUSZ)

mediációs irányelv Az Európai Parlament és a Tanács 2008/52/EK irányelve (2008. május 21.) a polgári és kereskedelmi ügyekben végzett közvetítés egyes szempontjairól

MPI Max Planck Institute Luxembourg for Procedural Law

ÖZPO. osztrák polgári perrendtartás

Plósz-féle Pp. 1911. évi I. törvényczikk a polgári perrendtartásról

Pp. 2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk. 2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptrs. 1868. évi LIV. törvényczikk a polgári törvénykezési rendtartásról

régi Pp. 1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

római szerződések Szerződés az Európai Gazdasági közösség létrehozásáról (lásd még: EKSZ), valamint a Szerződés az Európai Atomenergia-közösség létrehozásáról közös elnevezése

Szabályzat Az Európai Unió Bíróságának eljárási szabályzata

számlazárolási rendelet Az Európai Parlament és a Tanács által 2014. május 15-én elfogadott, a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló 655/2014/EU rendelet

Tanács az Európai Unió Tanácsa

tartási rendelet A Tanács 2008. december 18-i 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről

új Luganói Egyezmény Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról (2007)

UNCITRAL az Egyesült Nemzetek Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottsága

UNIDROIT International Institute for the Unification of Private Law

Előszó

Hérakleitosz szerint „[n]em léphetsz kétszer ugyanabba a folyóba”.[1] Az ókori töredék napjainkban is helytálló, figyelemmel arra, hogy az emberi életet, a társadalmat és a körülöttünk lévő környezetet mozgások alkotják, minden egység szakadatlanul és dinamikusan változik. E jelentős változások azonban nem csorbíthatják értékeinket, a fenntarthatóság érdekében cselekednünk kell. Ez egyáltalán nem egyszerű.

A társadalmi fenntarthatóság elmélete elismeri és céljának tekinti az egymást követő nemzedékek megfelelő életminőséghez való egyenlő jogának biztosítását, s az ezzel összefüggésben álló kötelességek teljesítését. Ez nemcsak a környezeti feltételek, hanem az alapjogok érvényesülése tekintetében is irányadó.

A 2015-ben elfogadott fenntartható fejlesztési menetrend is célul tűzte ki a szegénység felszámolását, a méltányos életkörülmények biztosítását, ami a polgári jogérvényesülés területén a joghoz jutás könnyítését, az eljárási jogok egyenlő és hatékony biztosítását, az emberi méltóság és a méltányos joggyakorlás feltételeinek megteremtését célozza. E területen az Európai Unió számos jogforrása és intézkedése segíti e célkitűzések teljesítését.

A társadalmi együttélésnek és az emberi kapcsolatoknak mindig is természetes velejárói voltak a konfliktusok, viták és jogviták, ám az egyre bonyolódó életviszonyok eredményeként az összeütközések jellege is átalakult, amelyek rendezése ugyancsak korszerű megoldásokat kívánt.

A mű a társadalmi fenntarthatósággal összefüggésben az Európai Unió polgári eljárásjogi vívmányait, a társadalmi fenntarthatóság szolgálatába állított klasszikus perjogi, alternatív eljárásjogi eszközöket, a vitarendezést lezáró döntés végrehajtásának biztosítását lehetővé tevő szabályozást és mindezek magyar jogban történő megjelenését mutatja be.

A szerzők célja, hogy a szabályozás mozgatórugóinak felvázolásával, az egyes vívmányok (rendszerek, eljárások, eljárásjogi eszközök, mechanizmusok és intézkedések) sokszínű bemutatásával reális benyomást szerezzen az Olvasó arról, hogy az Európai Unió hogyan igazodott, igazodik és kíván igazodni az egyes változásokhoz.

Hangsúlyozandó, hogy bár e munkában nem kívánunk minden kérdéses esetre kizárólagosan alkalmazandó megoldást nyújtani, azonban a bevett intézmények bemutatásán túl a még csak formálódó elemeket is igyekszünk felvillantani.

Törekedtünk arra, hogy az elméleti alapvetéseken, a jogforrásokon, a joggyakorlaton és a gyakorlati tapasztalatokon keresztül olvasmányos stílusban hozzuk közel a társadalmi fenntarthatósághoz kapcsolható polgári eljárásjogi kérdéseket az Olvasóhoz.

Budapest, 2020. június

A szerzők

Gombos Katalin

A társadalmi fenntarthatóság
és az uniós polgári eljárásjog kapcsolatáról általában – Bevezetés

Bevezető gondolatok

A 2000-es évek irányították rá a figyelmünket a környezetünkben zajló jelentős változásokra, e területen a globális gondolkodás és cselekvés igényére. Miután a fenntarthatóság érdekében tett erőfeszítéseknek nem csupán szűk értelemben a természeti környezetünkre kell irányulnia, hiszen a fenntarthatóságnak gazdasági, társadalmi és környezeti dimenziói is vannak, így fokozatosan előtérbe kerültek a társadalmi fenntarthatóság biztosítása érdekében tett intézkedések. Már az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) 2000-ben elfogadott millenniumi fejlesztési céljai (Millennium Development Goals – MDGs)[2] között is jelentős szerep jutott a szegénység csökkentése és az emberek életének javítása érdekében tett intézkedéseknek; ebben kezdetektől fogva jelentős szerepet vállalt az Európai Unió. Erre a keretre építve 2015-ben megszületett a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó új, fenntartható fejlesztési menetrend (Agenda for Sustainable Development),[3] amely egyetemes, átfogó cselekvési programot [Sustainable Development in the 21st Century (SD21) Project] és jogalkotási ajánlásokat (Summary for Policymakers)[4] határoz meg. A cselekvési program 17 fenntartható fejlesztési célt és ehhez kapcsolódóan 169 konkrét célkitűzést tartalmaz. Az Európai Unió elkötelezett abban, hogy előmozdítsa e menetrend megvalósítását, és a célkitűzések megvalósításához hozzájáruljon mind az Európai Unión belüli, mind az Európai Unión kívüli tevékenységei során. A 2019-ben magalakult új Európai Bizottság (Bizottság) 2020. február 19-én publikált, 5 évre szóló stratégiai célkitűzései[5] között is szerepel a nyitott, demokratikus és fenntartható társadalom megvalósítása.

A társadalmi fenntarthatóság[6] elmélete[7] elismeri és céljának tekinti az egymást követő nemzedékek megfelelő életminőséghez való egyenlő jogának biztosítását,[8] s az ezzel összefüggésben álló kötelességek teljesítését. Ez nemcsak a környezeti feltételek, hanem az alapjogok érvényesülése tekintetében is irányadó. A 2015-ben elfogadott fenntartható fejlesztési menetrend[9] is célul tűzte ki a szegénység felszámolását, a méltányos életkörülmények biztosítását, ami a polgári jogérvényesülés területén a joghoz jutás könnyítését, az eljárási jogok egyenlő és hatékony biztosítását, az emberi méltóság és a méltányos joggyakorlás feltételeinek megteremtését célozza. A fenntartható fejlődés megfelelően szolgálja a tágan értelmezett életminőség javulását, ami a szociális jólét elérését, megtartását elősegítő gazdasági fejlődéssel az egészséges környezeti feltételek megteremtésével, a demokratikus jogok érvényesülésével és a biztonság megteremtésével is együtt jár. E területen az Európai Unió számos jogforrása és intézkedése segíti e célkitűzések teljesítését.

Alaptételünk az, hogy a jogi szabályozás általában is, és a polgári eljárásjogi szabályok különösen elősegítik mind az uniós, mind a tagállami szintű jogérvényesülést, sőt, a jogforrásoknak a mintaszabályozás-jelleg miatt áttételesen közvetett hatása lehet unión kívüli jogrendszerekre is, és számos egyetemes alkalmazású uniós norma esetén a jogi szabályozás hatóköre közvetlenül is irányadó lehet harmadik országokkal kapcsolatos jogviszonyokra. Ezért állíthatók az uniós polgári eljárásjogi vívmányok a társadalmi fenntarthatóság célkitűzéseinek szolgálatába.

A történeti és dogmatikai alapok tisztázását (A polgári eljárásjogi területen folytatott igazságügyi együttműködés kezdetei az Európai Unióban – A jövő kihívásai című alfejezetek) követően kísérletet teszünk olyan eljárásjogi jogterületek bemutatására, amelyek a felek autonómiájának, döntési jogosultságának és választási szabadságának növelésével[10]

–a szegénység felszámolására tett eljárásjogi eszközökkel (A szegényjog mint a társadalmi fenntarthatóság procedurális eszköze című fejezet);

–a joghoz jutás egyenlő feltételeinek megteremtésével, eljárást segítő és támogató mechanizmusokkal (A fogyasztóvédelem eljárásjogi eszközrendszere és a társadalmi fenntarthatóság című fejezet);

–alternatív vitarendezési technikákkal (Alternatív vitarendezési eljárások a társadalmi fenntarthatóság szolgálatában és Az alternatív vitarendezés sajtos területe: beruházásvédelmi eljárások a társadalmi fenntarthatóság érdekében című fejezetek); továbbá

–az ítéletek elismerésének[11] egyszerűsítésével és végrehajtásuk[12] hatékonyságának növelésével (Társadalmi fenntarthatóság és végrehajtás: az Európai Unió intézkedései a határon átnyúló követelések sikeres végrehajtása érdekében, különös tekintettel az európai számlazárolási rendeletre című fejezet)[13]

segítik a jogérvényesülés és az alapjogok magas hatékonyságú tényleges érvényesülését.[14]

A polgári eljárásjogi területen folytatott igazságügyi együttműködés kezdetei az Európai Unióban

Nemzetközi szerződések

Az európai integráció elsődlegesen azt célozta, hogy a tagállamok között az egységes piac megteremtésével egyfajta gazdasági integráció jöjjön létre. A polgári igazságügyi együttműködésről és annak eljárásjogi kereteiről eredetileg az európai integráció első lépéseinek tekinthető szerződések[15] nem rendelkeztek, másként fogalmazva: nem tartozott a közös politikák közé ez a témakör. Az 1970-es években egy mozgalom[16] irányította a figyelmet arra, hogy a szegénység felszámolásában és a joghoz jutás egyenlő feltételeinek biztosításában milyen fontos szerepet játszik a polgári eljárásjog. Az access to justice mozgalom érdeme, hogy a dogmatikai problémák mellett a jogérvényesítés ténylegességére,[17] azaz a jogvédelem hatékonyságának problémáira irányította a figyelmet.

A polgári eljárásjog területén – közösségi szabályozási hatáskör hiányában – eleinte csak klasszikus nemzetközi szerződésekkel lehetett olyan kérdéseket szabályozni, amelyek a határon átnyúló elemet tartalmazó jogvitákban a joghoz jutást megkönnyítették. Előfordult, hogy valamely nemzetközi szervezet vagy a nemzetközi szabályozás elősegítésére létrejött intézmény keretei között valósult meg a jogalkotás, ami a nemzetközi magánjogi, polgári jogi és/vagy polgári eljárásjogi kérdésekben tartalmazott szabályozást. Így születtek nemzetközi szerződések az ENSZ Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottsága (United Nations Commission on International Trade Law – UNCITRAL) és a Nemzetközi Személyi Jogállapoti Bizottság (International Commission on Civil Status – ICCS), az Európa Tanács vagy a nemzetközi-kormányközi szervezetként működő Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia (Hague Conference on Private International Law; Conférence de La Haye de droit international privé – HCCH),[18] illetve a külön erre a célra létrehozott nemzetközi intézet (International Institute for the Unification of Private Law – UNIDROIT) keretei között. Példaként említhetők az alábbi egyezmények:

–a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló New York-i egyezmény (1958);[19]

–a kereszt- és vezetéknevekre alkalmazandó jogról szóló müncheni egyezmény (1980. szeptember 5.);[20]

–a viták békés rendezésről szóló európai egyezmény (1954. április 29.);[21]

–a polgári eljárásra vonatkozó, Hágában az 1954. évi március hó 1. napján kelt nemzetközi egyezmény;[22]

–a nemzetközi adásvétel egységes szabályairól szóló hágai egyezmény (ULIS, 1964) és a nemzetközi adásvételi szerződések megkötésének egységes szabályairól szóló hágai egyezmény (ULFIS, 1964).[23]

A klasszikus nemzetközi jogi együttműködés mellett sajátos, csak az integráció keretei között megvalósuló nemzetköziszerződés-alkotásra is sor került, azaz létrejöttek olyan nemzetközi egyezmények is, amelyek csak a közösségen belüli tagállamok részvételével valósítottak meg egyfajta saját jogvédelmi rendszert a határon átnyúló elemekkel rendelkező jogvitákban. Ennek egyik mintapéldája a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló 1968. szeptember 27-i brüsszeli egyezmény, ami a polgári eljárásjogi együttműködés kiindulópontja a későbbi együttműködés során.

A nemzetközi egyezmények egy ugyancsak sajátos fajtája, amikor az Európai Közösség mint szerződő fél írt alá nemzetközi szerződést más államokkal. Ilyenre került sor az 1988-as Luganói Egyezmény[24] megkötésekor.

A következő lépcső: az Európai Igazságügyi Térség alapjainak megteremtése

Az integráció előrehaladásával azonban újabb lehetőségek nyíltak meg a szabályozás előtt.[25] Azt ugyanis már az Európai Közösséget létrehozó szerződés (EKSZ) 220. cikke is tartalmazta, hogy a tagállamoknak el kell végezniük a bírósági határozatok és a választottbírósági határozatok kölcsönös elismerésére és végrehajtására vonatkozó alakiságok egyszerűsítését. Ennek a célkitűzésnek a megvalósítása apró lépésekkel indult.

A Maastrichti Szerződés létrehozta a három pillérből álló Európai Uniót. Új elemként jelent meg a harmadik pillér, a bel- és igazságügyi együttműködés, így az ekkor még kormányközi együttműködésként induló polgári igazságügyi együttműködés keretein belül jöhettek létre a fent említett sajátos hatályú nemzetközi egyezmények. Sajátossága ennek az időszaknak, hogy miután az Európai Unió a létrejöttekor jogi személyiséget még nem kapott, a nemzetközi szerződéskötési képesség is csak az Európai Közösséghez kapcsolódhatott. A Maastrichti Szerződésnek azonban azért van nagy jelentősége, mert a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködést hivatalosan is beillesztette az Európai Unió tevékenységi körébe.

Az Amszterdami Szerződés úgy „közösségiesítette” a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködést, hogy azt az Európai Unióról szóló szerződésből (EUSZ) átemelte az EKSZ-be anélkül, hogy azt a közösségi döntéshozatali eljárás alá vonta volna.

Az Amszterdami Szerződéssel a kormányközi jellegű harmadik pillér már szűkebben volt értelmezett, csak a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés területeit foglalta magában, a bel- és igazságügyi kérdések nagy része (menekültügyi és bevándorlási politika, külső és belső határellenőrzés, igazságügyi együttműködés polgári ügyekben) az EU első, közösségi pillérébe került; a jogterületet az Amszterdami Szerződés önálló címként emelte át az Európai Közösséget létrehozó szerződésbe anélkül, hogy azt a közösségi döntéshozatali eljárás alá vonta volna.

Megmaradt a nemzetközi egyezmények kötésére vonatkozó felhatalmazás, és az EUB viszonylag korán abban is állást foglalt, hogy ez kizárólagos közösségi hatáskör. Az 1/03. sz. véleményében[26] az EUB a Luganói Egyezmény „felülbírálatakor” folytatott előkészítő munka során hozzá forduló tanácsi előterjesztésre mondta ki, hogy az új Luganói Egyezmény megkötésére vonatkozó hatáskör kizárólagos és nem a tagállamokkal megosztott közösségi hatáskör. Ez alapján került sor az új Luganói Egyezmény megkötésére.[27]

A leglényegesebb változást azonban az hozta, hogy az Amszterdami Szerződéssel a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés „közösségiesítése” történt meg, ami azt jelenti, hogy innentől lehetővé vált e területet is közvetlenül másodlagos közösségi jogforrásokkal szabályozni. Ehhez a jogalapot az EKSZ 61. cikk c) pontja és – 67. cikkére figyelemmel – 65. cikke teremtette meg.

Az Európai Unió Bíróságának jogértelmező tevékenysége

A tényleges és hatékony jogérvényesülés szempontjából az előző alcímben elemzett lépésnek azért is volt nagy jelentősége, mert – szemben a klasszikus nemzetközi szerződésekkel való jogalkotással, ahol csak kikötés esetén volt az Európai Bíróságnak jogértelmezési lehetősége – a közösségiesített jogterületre eső másodlagos jogforrások értelmezése már főszabály szerint tartozott az EUB hatáskörébe.

Az EKSZ 68. cikke azonban egy másfajta, sajátos korlátozást tartalmazott. Amíg ugyanis az előzetes döntéshozatali eljárás főszabálya (az ekkor hatályos EKSZ 234. cikke[28]) minden korlátozás nélkül lehetővé tette a tagállami bíróságok számára az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezését, addig az EKSZ IV. címe alá tartozó ügyekben[29] csak olyan bíróságok fordulhattak előzetes döntéshozatali kérdéssel az Európai Bírósághoz, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség. Ezzel az e jogterületre eső ügyekben az előzetes döntéshozatali eljárások kezdeményezéséből ki voltak zárva az alacsonyabb fokon eljáró bíróságok. Ez a szabály erősen problematikus volt, valójában ugyanis megkettőzte – és ha a büntető igazságügyi együttműködés kérdését is megvizsgáljuk, az itt irányadó másfajta korlátozással[30] megháromszorozta – az előzetes döntéshozatali előterjesztések típusait az előterjesztési jogosultság alapján, és számos ügyben kizárta a kellően hatékony jogvédelem érvényesítését azáltal, hogy az ilyen ügyekben korlátozta az előterjesztési jogosultságot.

Számos olyan kérdésben, ami a joghoz jutás legelső „védvonalát” érintette (például a joghatóság, perfüggőség, összefüggő eljárások, határozatok elismerése és végrehajtása) nem kerülhetett az ügy az EUB egységes értelmezési monopóliumának szűrője alá, ha az eljárást nem az „utolsó fokon eljáró” tagállami bíróság kezdeményezte. Az ilyen ügyekben az alacsonyabb fokú tagállami bíróságok részéről voltak próbálkozások az előterjesztésekre, azonban az ekkor hatályos szabályok alapján csak a hatáskörének hiányát megállapító határozatok születhettek az EUB részéről.[31]

Ebben az időszakban az EUB azokban az esetekben, amikor olyan bíróságok fordultak hozzá, amelyek határozataival szemben a tagállami jogi rendelkezések értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, problémamentesen tudott iránymutató érdemi döntéseket hozni,[32] és olyan esetekben is elfogadott előterjesztéseket e jogterületről, amikor a nemzeti jogban dogmatikailag vitatott volt, hogy a konkrét ügyben lehetséges-e jogorvoslat az előterjesztő bíróság döntésével szemben.[33] A hatékony jogvédelemhez való hozzájutás szempontjából kifogásolható Olivier Martinez és Robert Martinez kontra MGN Ltd. ügyben a konkrét jogsérelmes helyzet feloldására bírói leleménnyel, más módon mégis sor kerülhetett, ugyanis a Tribunal de grande instance de Paris C-161/10. sz., megismételt előterjesztésére az előzetes döntéshozatali eljárás már lefolytatható volt. Ez azonban nem volt generális megoldás, csak azért kerülhetett rá sor, mert időközben hatályba lépett a Lisszaboni Szerződés, ami eltörölte ezt a korlátozást, így a viszonylag közeli időpontra figyelemmel a második előterjesztés alapján már érdemi eljárás lefolytatására került sor. Az EUB a C-509/09. sz. ügyhöz egyesítette az előterjesztést, és így az eDate Advertising GmbH és társai kontra X és Société MGN Ltd. ítéletében[34] határozott a feltett fontos eljárásjogi kérdésekben. Azt, hogy az EKSZ 68. cikkét jogvédelmi szempontból aggályosnak lehetett tekinteni, igazolja az is, hogy a C-283/09. sz. Artur Weryński kontra Mediatel 4B spółka z o. o.[35] ügyben az EUB – megfogadva a főtanácsnok indítványát –, befogadta a röviddel a Lisszaboni Szerződés hatályba lépését megelőzően a Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia lengyel bíróságtól érkezett előzetes döntéshozatali kérelmet, holott ez a bíróság sem minősült olyannak, amelynek határozatával szemben nincs további jogorvoslat. A probléma generális megoldására a 2009. december 1. napján hatályba lépett Lisszaboni Szerződésig kellett várni, ez a szerződés ugyanis hatályon kívül helyezte az EKSZ kifogásolt rendelkezését.

Az integráció további lépcsői

Az Amszterdami Szerződéshez azonban – a fenti kritika mellett is – számos olyan eredmény köthető, ami lényeges előrelépést jelent az addigi szabályozáshoz képest. Ez a szerződés hozta létre a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségét, ami azzal a kézzelfogható előnnyel járt, hogy a személyek szabad mozgásához kapcsolódó valamennyi jogterület vonatkozásában lehetővé vált a másodlagos közösségi jogforrásokkal való szabályozás. A jog érvényesülése[36] mint célkitűzés elsősorban az igazságszolgáltatáshoz való egyenlő hozzáférést jelöli, aminek megnyilvánulásaként számos másodlagos jogforrás megalkotására került sor. A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének szempontja általában is igen hangsúlyossá vált, de a másodlagos jogalkotásban kiemelkedő szerepet kapott a polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés is. Az Európai Tanács 1999. őszi tamperei rendkívüli ülésén határoztak az állam- és kormányfők a tamperei programként emlegetett intézkedéscsomagról. Célul tűzték ki a polgári igazságügyi együttműködésben a kölcsönös bizalom és kölcsönös elismerés elvének megvalósítását,[37] ami a gyakorlatban az eltérő tagállami jogrendszerek közelítése mellett a különbözőségekből adódó igényérvényesítési akadályok[38] fokozatos lebontását is magában foglalta.

A Nizzai Szerződés lehetővé tette, hogy a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területére tartozó intézkedéseket – a családjog kivételével – együttdöntési jogalkotási eljárás keretében hozzák meg. E módosítás után valóságos jogalkotási dömping indult az Európai Unióban, sorra születtek a polgári igazságügyi együttműködés területére eső jogi aktusok. Úgy is fogalmazhatunk, hogy ebben az időszakban a polgári igazságügyi együttműködés területe az Európai Unió egyik legjelentősebb szakpolitikájává vált.[39]

A témakör súlyát támasztja alá, hogy az EU állam- és kormányfőinek 2004 novemberében megtartott, a bel- és igazságügyekre koncentráló ülésén megszületett a következő, több évre szóló intézkedéscsomag is, amely hágai program néven vált közismertté. A hágai program döntő súlyt helyezett a kölcsönös elismerés elvének megvalósítására, és azt előirányozta kiterjeszteni olyan új jogterületekre is, amelyek korábban kívül estek a közös szabályozáson (említhetők a családi jog egyes, főként vagyonjogi elemei, vagy az öröklési jog, azon belül döntően a végrendeletek). A hágai program megvalósítása érdekében a Bizottság és az Európai Unió Tanácsa (Tanács) cselekvési tervet fogadott el, amely tartalmazta a prioritások végrehajtásához szükséges konkrét intézkedéseket, ezek között az egységes igazságügyi térség megteremtését is. Az egységes igazságügyi térség jelenti valójában a joghoz és igazságszolgáltatáshoz való megfelelő hozzáférést. E célkitűzésekkel szoros összefüggésben megszületett egy egyedi program is, amelyet az Európai Parlament és a Tanács 1149/2007/EK határozatával fogadott el.[40] Ez az alapvető jogok és jogérvényesülés általános program keretében a 2007–2013-as időszakra a polgári jogi jogérvényesülés egyedi program létrehozását határozta el.

A Lisszaboni Szerződés

A 2009-ben hatályba lépett Lisszaboni Szerződés felszámolta az Európai Unió pilléres szerkezetét. Ezzel eltűntek a különbségek az eddig különböző pillérekbe tartozó jogterületek szabályozási lehetőségeiben. A polgári igazságügyi együttműködés területén ez annyiban hozott újabb lényeges változást, hogy a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területével kapcsolatos összes intézkedést a rendes jogalkotási eljárás alá vonta. A családjog területére azonban a főszabálytól eltérően a különleges jogalkotási eljárást kell alkalmazni, amelynek lényege, hogy a Tanács a Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag hozza meg a határozatait.

A hágai programot pedig a stockholmi program követte, amely a jogérvényesülési és biztonsági szakpolitikákra vonatkozó átfogó tervet, továbbá a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség jövőbeni továbbfejlesztésének menetrendjét vázolta fel a 2010-től 2014-ig terjedő ötéves időszakra. A négy nagy prioritás köré csoportosuló program konkrét javaslatokat tartalmazott arra vonatkozóan, hogy hogyan lehetne hatékonyabbá és a polgárok számára kézzelfoghatóbbá tenni a bel- és igazságügyi együttműködés pozitív hozadékait.[41] Így prioritás volt a fokozott jogi védelem az uniós polgárok számára, a polgárok életének megkönnyítése. A polgárok életének megkönnyítése alatt elsősorban az olyan mechanizmusok beindítását kell érteni, amelyek könnyebbé teszik a személyek igazságszolgáltatáshoz való hozzáférését, azt, hogy az unión belül bárhol érvényesíthessék jogaikat. Prioritás, hogy a határon átnyúló jogvitákra tekintettel javítani kell az igazságszolgáltatásban dolgozó szakemberek közti együttműködést, és a belső piac előnyeinek jobb kiaknázása érdekében[42] a kereskedelem területén is biztosítani kell a megfelelő jogi eszközöket.

Az együttműködés fejlesztése Lisszabon után

A szabadság, a biztonság és a jog térsége jövőjének meghatározása érdekében az Európai Tanács 2014 júniusában elfogadta a poszt-Stockholm-program[43] iránymutatásait. Ez a program lassított az eddigi lendületen, úgy is fogalmazhatunk, hogy a kevesebb néha több elve alapján főként nem új területek szabályozás alá vonása, hanem a meglévő együttműködés mélyítése lett a fő szempont. A program stratégiai iránymutatásként fogalmazta meg, hogy következetesen és eredményesen végre kell hajtani az elfogadott intézkedéseket, szorosabbá kell tenni az együttműködést, növelni kell az uniós ügynökségek szerepét és fel kell térképezni az új technológiákban rejlő lehetőségeket. A jog érvényesülésének térsége területén az európai polgárok megfelelő tájékoztatása, információkhoz való hozzáférése, illetve tudatosságuk növelése volt a fő cél. Az európai igazságügyi jogalkotást is a növekedés szolgálatába kellett állítani (justice for growth), ami jelenti egyrészt a meglévő jogforrások generációs felülvizsgálatát (egyes jogforrások második vagy harmadik generációs felülvizsgálatára is sor került már), másrészt új, 21. századi kihívásoknak való megfeleltetését. Ez utóbbi körbe sorolható az adatvédelmi szemlélet erősítése, és általában az alapjogi szemlélet[44] és az alapjogi bíráskodás előtérbe kerülése is.

Ebben az időszakban a polgári igazságügyi együttműködés uniós vívmányaiként megjelölhető, mind szélesebb szabályozási kört lefedő jogszabályok egyrészt közvetlen uniós jogérvényesítési lehetőségeket teremtettek a jogalanyok számára, másrészt közvetlen együttműködést biztosítottak a bíróságok és a tagállamok illetékes hatóságai között, amire esetenként intézményi háló is létrejött.

Az EU az 1382/2013/EU rendelettel[45] a JUSTICE-program, míg az 1381/2013/EU rendelettel[46] a Rights, Equality and Citizenship program létrehozásáról döntött. Mindkét program azt szolgálta, hogy előmozdítsa az Európai Unió egységes jogérvényesítésen alapuló térségének létrejöttét. A polgári jogi és polgári eljárásjogi területen e programok főként az igazságszolgáltatás szereplőinek képzésével kívántak hozzájárulni az európai jog korszerű, gyakorlati alkalmazásához. Emellett számos európai szintű hálózati együttműködés megteremtésére került sor a jogérvényesítés és az egyes jogok gyakorlásának előmozdítására. A program kihasználta az elektronikus ismeretterjesztés új eszközeit is (például European e-Justice portál),[47] és az európai polgárok, vállalkozások jobb jogismeretét, jogaik hatékonyabb gyakorlását célozta számos tanácsadó szerv létrehozása is (például a SOLVIT),[48] illetve az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés jobb biztosítása érdekében is történtek előrelépések. A Rights, Equality and Citizenship 2014–2020 program[49] a polgári igazságügyi területen főként a diszkriminációmentesség biztosítása, az esélyegyenlőség és az emberi jogok érvényesítése terén kívánt előrelépni. Különös súllyal érvényesültek a sérülékeny csoportok (gyermekek, fiatalok, nők) védelmével kapcsolatos intézkedések (Daphnae), általában a gyermekek jogainak védelmére tett jogi lépések. A korábbinál sokkal inkább előtérbe került az adatvédelem és az európai polgári jogok védelme, a fogyasztójogok védelme.

Lehetséges lépések az igazságügyi együttműködés továbbfejlesztéséhez

Az Európai Tanács 2019 júniusában elfogadta a 2019–2024-es időszakra szóló stratégiai menetrendet a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozóan.[50] Ennek négy építőeleme az értékek és a jogállamiság tiszteletben tartása, a kölcsönös bizalom és a közös európai térségünk védelme, továbbá az új technológiák és a mesterséges intelligencia használatának elsajátítása. A Lisszaboni Szerződés elfogadása óta az Európai Unió főként olyan jogszabályok kidolgozására összpontosította a figyelmét, amelyek szilárd jogi keretet biztosítanak a bel- és igazságügy területén. Most a már hatályos jogi eszközök és szakpolitikai intézkedések végrehajtása és megszilárdítása került előtérbe. Célkitűzés a nagyobb összhang megteremtése az EU belső és külső politikái között, különösen a globális dimenzióval rendelkező területeken (adatvédelem, AI-szabályozás). Az igazságügyi együttműködés területén cél a jogérvényesülés valódi európai térségének kialakítása, ahol tiszteletben tartják a különböző jogrendszereket, és ahol a tagállamok kölcsönös bizalommal viseltetnek egymás igazságügyi rendszerei iránt. Vegyünk néhány példát arra, hogy a polgári jogi együttműködésben különösen mely területeken várhatók uniós fellépések! Folyamatos tendencia a minőségi uniós jogalkotásra törekvés, ennek megnyilvánulásaként célkitűzés az uniós jogszabályok következetességének és közérthetőségének előmozdítása. A gyakorlati tapasztalatok és hatásvizsgálatok eredményeként kimondható, hogy a megfelelő joghoz jutás érdekében fontos az igazságszolgáltatás igénybevételének egyszerűsítése. A határozatok és az ítéletek kölcsönös elismerésére régóta létezik több uniós jogforrás, ezek időszaki felülvizsgálata mellett a legfőbb törekvés a kölcsönös elismerés fokozása. Erősíthető az együttműködés továbbá az európai polgárok Európai Unión belüli szabad mozgásához, letelepedéséhez és munkavállalásához való jogának tényleges érvényesülése érdekében.

A Bizottság 2019–2024 közötti hat prioritásában is szerepel az európai életmód előmozdítása címszó alatt az igazságügyi együttműködés fejlesztése mint a polgárok és értékeik védelme érdekében tett lépés. Ez az igazságügyi együttműködés területén elsősorban a kölcsönös bizalom továbbépítését jelenti, továbbá a tagállami jogrendszerek egyfajta összekapcsolása teremtheti meg ténylegesen az európai igazságszolgáltatási térséget. A társadalmi fenntarthatóság érdekében fontos még az alapvető jogok prioritáson belül megfogalmazott célkitűzések megvalósítása, amelyek a jogállamiság, az alapvető jogok, a fogyasztók védelmét szolgálják, és a fogyasztói tudatosság növelését kívánják elérni az áruk, szolgáltatások és élelmiszerek tekintetében. Célkitűzés olyan jogszabályi környezet kialakítása is, amely a fogyasztói tájékozottság növelése irányában hat, amelynek eredményeként garantálható, hogy a fogyasztóvédelmi rendelkezések hatékonyan érvényre jutnak, és a jogi szabályozás megfelel a digitális kor kihívásainak is. A digitális korra felkészült Európa számára nagy kihívás az adatvédelmi szabályozás megreformálása, továbbá különösen az igazságügyi együttműködésben az internetalapú hálózati együttműködések szerepének növelése, a digitalizáció és a mesterséges intelligencia igazságszolgáltatásban való hasznosíthatóságának megfontolása.

A polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés jelenlegi rendszerének elemei

Jogalap a másodlagos jogforrások elfogadására

A polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés alapvető rendelkezése az EUMSZ 81. cikke. Eszerint az együttműködés keretében olyan intézkedések is elfogadhatók, amelyek célja a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése.[51] E célok elérése érdekében az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében intézkedéseket állapít meg – különösen, ha ez a belső piac megfelelő működéséhez szükséges –, biztosítandó a következőket:

–a bírósági és bíróságon kívüli ügyekben hozott határozatok tagállamok közötti kölcsönös elismerése és azok végrehajtása;

–a bírósági és bíróságon kívüli iratok határokon túlra történő kézbesítése;

–a tagállamokban alkalmazandó kollíziós, illetve joghatóságra vonatkozó szabályok összeegyeztethetősége;

–együttműködés a bizonyításfelvétel terén;

–az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés;

–a polgári eljárások zökkenőmentes lefolytatását gátló akadályok megszüntetése (szükség esetén a tagállamokban alkalmazandó polgári eljárásjogi szabályok összeegyeztethetőségének előmozdításával);

–alternatív módszerek kidolgozása a jogviták rendezésére;

–a bírák, ügyészek és az igazságszolgáltatási alkalmazottak képzésének támogatása.[52]

Távolmaradási, kimaradási lehetőségek

Az Egyesült Királyság, Írország és Dánia kiegészítő jegyzőkönyvet csatolt az Amszterdami Szerződéshez, majd a Lisszaboni Szerződéshez, amelyekben a szabadság, a biztonság, és a jog érvényesülése térségére hozandó intézkedések hatálya alól kizárták magukat.[53] Az Egyesült Királyság 2020. január 31-én kilépett az Európai Unióból, ezért az alapító szerződések rendelkezései már nem irányadók rá. Azt, hogy a jövőben hogyan fog alakulni a helyzete az igazságügyi együttműködés területén az Európai Unió tagállamai viszonylatában létrejött magánjogi jogvitákban, az Európai Unió és az Egyesült Királyság között megkötendő megállapodás fogja rendezni,[54] addig a polgári igazságügyi vívmányok tekintetében úgy kell rá tekinteni, mint harmadik államra. Így a jelenlegi rendszerben csak Írország és Dánia speciális helyzetét szükséges áttekinteni.

Írország nem zárkózott el teljesen az uniós jogszabályok alkalmazásától, hanem fenntartotta magának azt a jogot, hogy a polgári igazságügyi együttműködés területét érintő javaslat benyújtását követő három hónapon belül írásban bejelentse az együttműködéshez való csatlakozását.[55] Az e területen elfogadott uniós normák preambuluma tájékoztatást nyújt arról, hogy az adott jogforrás megalkotásában részt vett-e Írország. A jogforráshoz való csatlakozásra azonban egy bejelentéssel utólag is sor kerülhet, amelyről a Bizottságnak határozatot kell elfogadnia. Ebben az esetben a jogforrás az e határozatról szóló értesítés kézhezvételének napjától alkalmazandó az utólag csatlakozó tagállam vonatkozásában. Dánia helyzete ennél bonyolultabb. Dániának a Lisszaboni Szerződéshez csatolt jegyzőkönyv alapján kimaradási (opt-out) lehetősége van, így a polgári igazságügyi együttműködés területén elfogadott jogforrások Dániára csak abban az esetben alkalmazhatók, ha az Európai Unió és Dánia között erre az együttműködésre párhuzamos megállapodás jön létre.[56]

Az elfogadott intézkedések – körkép a jelenlegi szabályokról

Ahogyan az EUMSZ 81. cikkében adott szabályozási felhatalmazásból is látszik, a polgári eljárásjog területén sokszínű lehetőség nyílik a szabályozásra. Az Európai Unió élt is ezzel a lehetőséggel, így megállapíthatjuk, hogy a polgári igazságügyi együttműködés területén született másodlagos jogforrások túlnyomó többsége eljárási típusú szabályokkal[57] rendezi a határon átnyúló jogviszonyokat.[58] A jogforrásokat tematikus rendben, több szempontú csoportosításban tekintjük át, amely alapján egy jó áttekintés nyerhető a szabályozás jelenlegi állásáról, majd a jövőben várható változások, kihívások értékelésére kerül sor.

Joghatósági szabályok

Minden jogvitában az egyik elsőként felmerülő kérdés, hogy milyen fórumhoz fordulhatunk ügyünk intézésével. A szabályozási tárgykör alapján csoportosítva találunk olyan uniós jogforrásokat, amelyek a joghatósági szabályok megalkotásával a nemzetközi ügyelosztást szabályozzák. A jogforrásokban tipikusan ezekkel együtt jelennek meg a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályok.

A jelenleg hatályos ilyen jogforrások:

–Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról (Brüsszel Ia.).[59]

–A Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről[60] (Brüsszel IIa.).[61]

Az alkalmazandó jogra vonatkozó szabályok

A határon átnyúló elemeket tartalmazó jogvitákban nemcsak az eljáró fórum kijelölésére szolgáló szabályok megalkotására van szükség, hanem kollíziós szabályok elfogadása indokolt a jogvitára irányadó, alkalmazandó jog meghatározására is. Az alkalmazandó jog kiválasztásának rendjét szabályozó jogforrások:

–Az Európai Parlament és a Tanács 2008. június 17-i 593/2008/EK rendelete a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról[62] (Róma I.).[63]

–Az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 864/2007/EK rendelete a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról (Róma II.).[64]

–A Tanács 2010. december 20-i 1259/2010/EU rendelete a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról (Róma III.).[65]

Komplex jogforrások

Azokat az uniós jogforrásokat nevezhetjük komplexnek, amelyek mind a joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása, mind pedig az alkalmazandó jog területére együtt, egy jogforrásban tartalmaznak előírásokat. Az utóbbi időszak jogalkotásában gyakoribbak az ilyen jogforrások:

–Az Európai Parlament és a Tanács 2012. július 4-i 650/2012/EU rendelete az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről.[66]

–A Tanács 2008. december 18-i 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről.[67]

–Az Európai Parlament és a Tanács 2015. május 20-i (EU) 2015/848 rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról.[68]

Joghoz jutást elősegítő jogforrások

A joghoz jutás szempontjából azoknak a szabályoknak van nagy jelentősége, amelyek megkönnyítik az igények érvényesítését. Két nagy kategóriába sorolhatók az ezzel kapcsolatos intézkedések az Európai Unióban. A joghoz jutás garanciális szabályait az Alapjogi Charta Igazságszolgáltatás cím alatt elhelyezett rendelkezései tartalmazzák. Ezek nevesítve az alábbi jogokat fogalmazzák meg:

–a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog (47. cikk);

–az ártatlanság vélelme és a védelemhez való jog (48. cikk);

–a bűncselekmények és büntetések törvényességének és arányosságának elvei (49. cikk); valamint

–a kétszeres eljárás alá vonás és a kétszeres büntetés tilalma (50. cikk).

Ezek közül a bűncselekmények és büntetések törvényességének és arányosságának elvei kizárólag büntetőeljárás esetén értelmezhetők, a további garanciák viszont megfelelően irányadók a polgári eljárásjog területén is a megfelelő képviselethez való jog és a res iudicata elvének érvényesítése során.

A másik, önállósodottnak tekinthető kategóriába olyan uniós minimumszabályok tartoznak, amelyek a joghoz jutás anyagi feltételeinek megteremtésével segítik a jogérvényesülést:

–A korábbi dogmatikában szegényjogként[69] is emlegetett joghoz jutást segítő uniós eszköz a rászorulók számára a bíróság előtti igényérvényesítést, a költségek előlegezése és megfizetése alóli mentesítést lehetővé tevő szabályokról[70] rendelkező jogforrás: A Tanács 2003. január 27-i 2003/8/EK irányelve a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról.[71]

–Az eljárást támogató együttműködés körében említhető továbbá a bűncselekmények más uniós országban élő sértettjeinek járó kártérítés nyújtására kialakított uniós együttműködési rendszer, amely a joghoz jutást azzal segíti elő, hogy a szándékos bűncselekmények áldozatai számára a kártérítéshez való hozzájutás céljából minimumszabályokat hoz létre az Európai Unión belül: a Tanács 2004. április 29-i 2004/80/EK irányelve a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről.[72]

Jogsegély típusú jogforrások

A polgári perben számos eljárási cselekményhez lehet szükség határon átnyúló jogsegélyre. Különösen ilyennek tekinthető az iratok kézbesítéséhez és a bizonyítás felvételéhez nyújtott jogsegély. E területre az alábbi jogforrások születtek:

–az Európai Parlament és a Tanács 2007. november 13-i 1393/2007/EK rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés), és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről;

–a Tanács 2001. május 28-i 1206/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről.[73]

Alternatív vitarendezést szabályozó jogforrások

Az Európai Unió igazságügyi politikájának fontos célkitűzése, hogy a polgárai és a vállalkozások számára egyaránt lehetővé tegye a hatékony jogorvoslathoz való hozzájutást. Különösen a több tagállamot érintő ügyekben és az európai uniós jog alapján őket megillető jogok sérelmével kapcsolatos ügyekben fontos a gyors és hatékony segítséget nyújtó rendszerek megteremtése.[74] Erre a kérdésre az Európai Unió az eljárásjogi vívmányok körébe tartozó alábbi alternatív vitarendezési mechanizmusokra vonatkozó szabályozási keretet hozta létre:

–Az Európai Parlament és a Tanács 2008. május 21-i 2008/52/EK irányelve a polgári és kereskedelmi ügyekben végzett közvetítés egyes szempontjairól.