AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A gazdag szegények

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-71-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A gazdag szegények

Tartalom

A gazdag szegények

ELSŐ FEJEZET A „Vigyázz”

MÁSODIK FEJEZET A Pikusz

HARMADIK FEJEZET A fekete hattyú

NEGYEDIK FEJEZET A zöld paradicsom

ÖTÖDIK FEJEZET Jób hírei

HATODIK FEJEZET A nagy grácia meg a nagy szerencse

HETEDIK FEJEZET A bádogcsésze

NYOLCADIK FEJEZET Egy esős napon

KILENCEDIK FEJEZET Aki a nagy pocsótán átvádolt

TIZEDIK FEJEZET A hajmás, a klárinétos meg az ibolyás

TIZENEGYEDIK FEJEZET A gaz Spatzirovszky kalandjai

TIZENKETTEDIK FEJEZET Az ingyen sonka meg a drága Straduario

TIZENHARMADIK FEJEZET A szegénynek még elébb be kell bizonyítani, hogy szegény

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A protokollum meg a kivasalt kalap

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A varróleány éjszakája

TIZENHATODIK FEJEZET Az, akinek ép szíve van

TIZENHETEDIK FEJEZET A szegénység etikett szabályai

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A Gratulin Lidia levele

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A kritikus nap

HUSZADIK FEJEZET Háromszoros halál

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Mikor még Ádi és Zsuzsika voltak

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Lukács evang. XXl. rész 4. v.

HUSZONHARMADIK FEJEZET A titkos költő és az ő hallgatósága

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET „Necessitas” mester s egyéb titkok, amiket nem szabad továbbadni

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Nagyszerű előkészületek

HUSZONHATODIK FEJEZET Tarafás Bazilius uram

HUSZONHETEDIK FEJEZET A „zöld paradicsom” és a „zöld pokol”

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Az ezüst érdemkereszt és a Stradivarius

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET Az, akit a nők bálványoznak

HARMINCADIK FEJEZET Az anya és vetélytársnő

HARMINCEGYEDIK FEJEZET A fizető nap

HARMINCKETTEDIK FEJEZET A búvárok

HARMINCHARMADIK FEJEZET Reznek úr

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET A „Burg-gendarme”-nál

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET Úr és urabb

HARMINCHATODIK FEJEZET Még egyszer a fekete hattyú

ELSŐ FEJEZET
A „Vigyázz”

„Hat órai késés a ruttkai vegyesvonatnál.”

Ez volt olvasható a magyar államvasúti pályafő előcsarnokában levő fekete táblán.

Még akkor nem volt készen a pompás központi palota, mely a Kerepesi út végét, mint egy nagy diadalkapu zárja el mostanság; egy kicsiny, ínséges pályaházacska fogadta el a Felső-Magyarországról érkező utasokat, akik onnan aztán a város leghosszabb, legszűkebb és legdöcögősebb Stáció utcáján keresztül jutottak el omnibuszháton a vendégfogadókkal ellátott zónába.

A szokottnál is nagyobb hóesés minden utazási programot meghazudtolt. A főváros legjártabb utcáin egész hegyláncok voltak felhalmozva kétoldalt hóhegyekből, amiknek a kihordására gondolni sem lehetett. Az egész nap folyton dühöngő zivatar mindenütt betemette a mély utakat. Az egész vasútvonalon táborszámra dolgozott folyvást a napszámos sereg, a hóekék túrták a hótorlaszokat, amit egyik félnap végeztek, a másik félnap megint visszarontotta a zivatar. A hó úgy szakadt egyik órában, mintha milliárd ludat mellesztenének odafenn, a másik órában meg apró tűalakokban kavargott, mint a porfelleg. Valóságos szibériai éjjel volt.

A pályaház peronján csak három emberi alakot látni. Az egyik a kapus, aki időről-időre kitekint, hogy esik-e még a hó? A másik egy konstábler, aki a bolthajtásnak abba a szegletébe támaszkodik, amelybe nem fúj a szél, fején a viaszkos vászonnal behúzott kalap, vállán a kurta kaucsuk lebernyeg. – „Cudar idő”! mondja a kapus. „Kutyának való idő!” kontráz neki a rendőr. – A harmadik alak civilben van, kurta gallérú dókában, vidraszínű nemezsüveg a fején, a nyakán kockás gyapotkendő körülcsavarva, két keze a zsebeibe dugva, az egyikből rövid bőrrel bevont vasbot mered elő. Ez a harmadik folyvást járkál a peron hosszában végig, egyszer rohamléptekben teszi meg az utat, máskor táncolva járja a polkát meg a csárdást, egyik bokáját a másikhoz ütögetve nem azért, mintha jó kedve volna, hanem hogy a lába el ne fagyjon. – Ez egy detektív.

A napos tiszt benn ül a szobában, az a távírógépnél van elfoglalva. Ilyen kritikus időben az állomások folyvást korrespondeálnak.

Egyszer aztán kutyaüvöltés hangzik valahol a távolból.

– No hála légyen a herkópáternek-mond a kapus. – Csak jön már az a kalarábévonat!

– Honnan tudja? – kérdi a detektív.

– Még nem csenget a villanyos.

– Hát hogy a „Vigyázz” kutya ugat. Az hamarább megérzi.

– Igazán. A directio kutyát tart, aki jelez?

– Nem a directióé az, hanem az öreg vasútőré, a Kapor Ádámé. Szegény öreg: ezzel a kutyával tesz ki egy emberszámot. Nem is tréfa dolog: negyvennyolc óráig egyhuzamban ott ülni abban a kis butikban, lesni a vonatot, jó vágányba igazítani a váltót! Öreg embernek laposakat pislant már a szeme, könnyen leragad. Hát arravaló a „Vigyázz”, hogy azalatt, amíg a gazdája az odúban bóbiskol, a kutya kifekszik a sínekre, s már egy mérföldnyiről meghallja a vonat dübörgését, akkor aztán elkezd ilyen csúnyául vonítani, ahogy most teszi, hogyha az Ádám el talált volna szunyókálni, hát fölébredjen.

– Az már derék egy kutya!

– De még azt is megteszi, hogyha az öreg álmos fővel nem az igazi váltóhoz cammog, hát megfogja a dókája szélét, s odaráncigálja az igazihoz. Nem is esett az öreggel semmi hiba, pedig húsz esztendeje, hogy itt őrzi a váltót.

– Az is szép mulatság!

Csak öt perc múlva a kutyaugatás után kezdett el a villanyoscsengettyű berregni, s nemsokára lehetett hallani a közeledő mozdony hosszan nyújtott s többször megcifrázott fütyülését.

A civilruhás odadörmögött a rendőrhöz:

– No János, most a platzra!

Erre a rendőr odaplántálta magát a kijárat ajtaja elé. A kapus a csengettyűhöz ment, s megadta a jelt a vonat érkezéséről. A kolomphangra előjött az egyenruhás hivatalnok, meg egy pár teherhordó, birkabőr süvegben, ködmönben, bagaria csizmában.

A vonat itt prüszkölt, dörömbölt már a város alatt, valami karistoló hangot is vegyítve a zaj közé, ami szokatlan volt. Ez a hóekének a harsogása, amit maga előtt tol a mozdony, mert a hótorlasz egész az indóházig ellepte a vágányt.

Ezzel a hozzátoldott nyújtvánnyal csakugyan úgy néz ki a mozdony, mint valami özönvíz előtti saurus, aki szörnyeteg orrával a jégmezőt túrja maga előtt. A vagonok úsznak a felkavart hófellegben.

S a hóeke mellett, közvetlen a mozdony előtt, üget egy kis lompos szőrű, fehér-fekete-tarka, hegyes fülű, kurta farkú kuvasz, mintha ő volna a pilóta, aki a vonatot vezeti. Néha olyan közel éri a mozdony, hogy megtaszítja, akkor nagyot ugrik, de a vágányról azért le nem tér. Ez a „Vigyázz”.

Mikor aztán a mozdony megáll a peron előtt, kétoldalt fujtatva a kibocsátott forró gőzt, akkor kettőt csahint a kutya, mintha az ő helybenhagyása nélkül nem állna meg a vonat, s azzal kiugrik a sínek közül, s lerázva a bundájáról a havat, először is a kalauzokat veszi számba. Az első kalauz jó embere, azt azzal üdvözli, hogy egyet ugrik rá, s a két első lábával megtaszítja, a második kalauz ellenben nem bírja a bizodalmát, annak háttal fordul, s a hátulsó lábaival szórja feléje a havat.

Mind a két kalauznak a szeméig van húzva a csuklyája, a nyaka kendőbe csavarva, csak az orrát látni az arcából.

A vonat áll a mozdonyon kívül egy szenes kocsiból, azután jön a postakocsi, ahhoz van kötve egy katonaszállító tárkocsi, mely tömve van munkásokkal, arra következik egy sárgára és zöldre festett vagon, I. és II. osztályú szakaszokkal, leghátul egy kakaószínű III. osztályú, a bagázsiás szekereket, úgy látszik, elhagyták valahol.

A detektív bekandikált az első és második osztályúakba, amiknek az ablakain kivilágított a lámpafény. Kívülről is láthatta, hogy a szakaszok mind üresek.

– Hát nincs pasasir? – kérdi a Nro I. kalauztól.

Az először nem hallja a kérdést, mert a füle be van takarva, azután meg nem felel, mert a szája be van kötve, s csak a másodszori kategorikus felhívásra ad precíz választ.

– Van ördög!

– Hát hol maradtak?

– Ott pokolba: Hatvanba.

Azzal tovább toppog, a munkások futó börtönét felnyitni. Azok vannak valami harmincan, mindannyian vaslapátokkal ellátva. Amint leszabadulnak, futnak egyenesen a kantinba felmelegedni.

A detektív erre a Nro 2. kalauzhoz fordul, aki a III. osztályú kocsik ajtajait nyitogatja fel. Ez már részletesebb választ ad, csakhogy nehéz a szavát megérteni, úgy be van rekedve, mint a hasadt orgonasíp.

Az I. és II. osztály pasasirjai, mikor megtudták a hatvani állomáson, hogy a hó eltemette az utat, mind kiszálltak, ott maradtak az állomásházban. Megvárják, míg a vegyes vonat felszabadítja az utat, s majd csak a kassai gyorsvonattal fogtnak eljönni reggel. A III. osztályban levő utasok eljöttek.

Akkor aztán ezeket vette szemügyre a detektív.

Először kiszállt a vagonból egy félvidéki atyafi, aki fenyőmadarakat meg húros rigókat hozott hosszú fűzérekben felakasztva elöl-hátul a vállán. Ennek éppen ilyen zegernye időben kell utazni.

Azután kibontakozott a kocsiból egy terjedelmes testalkatú asszonyság, nagykendőkkel össze-vissza kötözve. Mikor lejutott a hóba, akkor egy fiatalabb nőalak elkezdett neki leadogatni mindenféle alakú kosarakat, amik gondosan be voltak bugyolálva, – kettőt, hármat, négyet. A kofa ráförmedt a detektívre, hogy fel ne rúgja a kosarát, mert tojás van benne. Ez is ilyenkor a legkeresettebb árucikk a fővárosban. Mikor minden kosár le volt adogatva, akkor az a fiatalabb nő is kiszállt a kocsiból. Szürke szoknya volt rajta, a feje bekötve kockás gyapot kendővel, a szája pedig egy fekete selyem kendővel. Az egyik kezében volt egy fogantyús utazóládika, meglehetős kopott. A másikban egy füles kézikosár. A harmadik útiteher, egy vászonesernyő, a hóna alá volt szorítva.

Egy hordár át akarta venni a ládikáját, de nem adta oda neki. „Majd csak magam viszem”. Ez sajnálja a rézpénzt.

A fenyőmadaras atyafi meg a tojásos kofa elébb kötelességüknek tartották a finánc ajtaját felkeresni, s kiváltani a fogyasztási adórul felelő bárcát, a fiatal nő azalatt leült a nyílt csarnokban egy padra, a bőröndjét meg a kosarát maga mellé téve.

A detektív nagyokat tappolgott, a peronra visszatérve, bosszúságból-e, vagy csak hogy leverje a csizmáiról a havat; odament a konstáblerhez.

– Akire mi áfpászolunk, az elmaradt Hatvanon a többi pasasirokkal, s csak reggel felé jön meg a gyorsvonattal, ha megjön. Én addig bemegyek a kantinba, ha valamit kitudnék a munkásoktul. Talán azok látták. Maga addig itt maradhat.

– Köszönöm a gráciáját.

A két élelmiszerszállító utas aztán jó későre elvégezve a dolgát a finánccal, átkelt a kijáraton, átadva a kapusnak az útijegyeit. Az állomási tiszt kiadta a parancsot, hogy a gázt el kell oltania külső lámpákban, több vonat az éjjel nincs jelezve. Aztán a Kapor Ádámot fel kell váltani, huszonnégy órára. Következik helyébe váltóőrnek a Kövecs Péter. Azzal az is ment aludni.

Az a fiatal utasnő pedig csak ült ott a padon, a kezét eldugva a nagykendője alá. Még karmantyúja sem volt.

De valaki mégis észrevette az ottlétét: a Vigyázz; odament hozzá, körülszaglászta.

– Kutyuszkám – suttogá a hölgy.

A Vigyázz erre mind a négy lábát előrefeszítve, elkezdé a kurta farkát sebesen csóválni, s kettőt vakkantott azon a hangon, amely azt jelenti a kutyánál, hogy bizalommal viseltetik az illetőhöz. Akkor aztán megugrott és elszaladt.

A fiatal nő tovább is ott maradt, le-lerázva a fejkendőjéről a szitált havat, amit a szél kívülről behordott.

Egyszer aztán cammogó lépések hangzottak a vasút mentén. Valami lámpás fénye vereslett a hófuvat ködfátyolán keresztül.

A felváltott őr jött a kutyájával. Az egész ember egy nagy guba volt, az arcából nem lehetett mást látni, mint két torzomborz bajuszt, amiről jégcsapok függtek alá. Az egyik kezében volt a tokba dugott jelzőzászló, a másikban egy erősen bedrótozott lámpás.

Mikor a pad előtt elcammogott az őr, a kutya megint azt a bizalmas kettős csahintást hallatá, s erre az ember észrevette, hogy ott a padon valaki ül. Megállt és odavilágított rá a lámpásával. Látta, hogy az egy fiatal leány.

– Hát maga, lelkem, mire vár itt?

– Arra várok, hogy megvirradjon. Késő éjjel nem mehetek magamban a városba.

– Hát nem idevaló?

– Nem. Vidékről jöttem.

– Hiszen elmehetett volna az omnibusszal a vendéglőig.

– Én nem szállhatok vendéglőbe, mert ott drága az élet.

– Hát mért jött Budapestre?

– Munkát keresni.

– Hát aztán miféle munkát tud maga?

– Tudok varrni meg hímezni.

– Hát aztán csak így jött fel Budapestre, hogy majd eljár boltrul-boltra, hogy kinek kell a maga munkája?

– Azt gondolom, hogy úgy kezdik.

– Hát addig miből él meg?

– Hoztam hat zsemlyét a kosaramban. Ez hat napra, elég.

– No ez derék! Hát mondok én magának valamit. Én itt lakom nem messze a vasúttól, mindjárt a Kálvária mellett. A feleségem mosóné. Becsületes asszony. Annak van egy kis kamrája a mosókonyha mellett. Azt ki szokta adni ilyen magaforma varróleányoknak. Nem sok a fizetés. Fűteni sem kell a kamrát, mert a mosókonyhárul elég meleget kap. A feleségem még munkát is szerez a leányoknak, sok úri házban bejáratos. Most éppen facér a kamrája. A múlt héten történt, hogy a mamzell, aki nála lakott, (Lidinek hívták, én biz a másik nevét sohasem kérdeztem) egy este csak nem jött haza. Keresték, kurrentálták, de nem került elő. Azt hiszem, a Dunába ugrott. Ki tudja, mi oka lehetett rá? A leányoknál olyan könnyen megy az. – Hát jobb, mintha gyufát ivott volna. – No hát, ha nincs valami jobb szándéka, hát eljöhet az én szállásomra. A feleségem szívesen látja, még majd engem is megdicsér, hogy milyen élelmes ember vagyok, röptiben fogok a számára új cimmerfrajlát.

A fiatal nő felállt a helyéről, felvette a bőröndjét és a kosarát, s azt mondta: „Menjünk”.

A Vigyázz, megértve, hogy az egyezség, mely kétségtelenül az ő beleegyezését is bírta, megköttetett, vidám csaholást indított meg, s azzal kivéve a hölgy kezéből a füles kosarat, azt a fogai közé vette, s előrefutott vele a kijárathoz.

A konstábler akkor is ott állt.

Először ráismert a kutyára, a kutyáról a gazdájára, s a gazdórul a vele jövő kisasszonyra, ahogy illik tapasztalt rendőrhöz. – No te Vigyázz! Hát Ádám apó! Baktatunk haza? Nini, hát megkerült a mamzell Lidi? Csak látogatni volt odahaza?

– Az ám. – Hagyta rá az öreg.

– Lássa, magának most semmi dolga, elhozhatná a leányasszonykának az útitáskáját: ne cepelné maga.

– Megtenném szívesen. De most ide vagyok leszegezve. Az a parancsolat, hogy egy konteszre kell rálesnünk, aki hazulról megszökött a mai vonattal, de a távíró se kutya! Eléje került. – S ezt most el akarják fogni? – kérdé az őr.

– Elfogni nem kötelességünk, hanem ha felismertük, észrevétlenül és minden feltűnés nélkül kísérnünk kell, ahol meg fog szállni, s arról hírt adni az alkapitány úrnak. A detektív is itt van.

Az öreg nevetett egy kicsit.

– Hajh, édes János öcsém, ha én a maga bőrében volnék: azt mondanám a detektívnek, hogy gyanúm volt erre a leányzóra, itt ni, hogy hátha ez az a bizonyos grófkisasszony, s ez alatt az ürügy alatt elkísérném a lakásáig – hivatalból. Hahaha!

Az öreg nevetett a jó ötletnek. A konstábler is nevetett rajta.

Aztán utoljára maga a mamzell is úgy tett, mint aki nem állhatja meg, hogy ne nevessen ezen a bolondságon.

Hanem aztán a konstábler nagy hirtelen visszanyerte a kötelességszabta hivatalos nyugalmat. Megtörlé az arcát a kalapjából kivett zsebkendővel, aztán megint feltette a fejére a kalapot zsebkendőstül, s lehúzta az álla alá a viharszíjt, ami igen szigorú kifejezést ád az arcnak.

– Azt nem tehetem, Ádám apó. Én megesküdtem rá, hogy soha hamis tudósítással az elöljáróságot tévútra vezetni meg nem kísértem. Jójcakát öreg apó. Jójcakát szép kisasszony. Köszöntetem a Zsuzsa nénit. Holnap reggel majd ellátogatok magukhoz.

– Ott van ám a konstábler úrnak az abstájgkvártélya mi nálunk, mikor fráj-napja van; ő meg egy padlásszobát bír tőlünk – magyarázá Ádám apó az új lakónőnek, mikor már a váróteremből kimentek.

Azután annyira vitte a nagylelkűséget az öreg, hogy maga ajánlkozott a mamzellnek a bőröndje vitelére.

– Köszönöm! – szólt visszautasítva az ajánlkozást a fiatal hölgy. – Nem szoktam én soha hordárral cepeltetni magam után az útibőröndömet.

Igazat mondott. Mert üveges hintóban szokták azt utána szállítani. Ó volt az az eltűnt grófkisasszony, aki felől a detektívnek meg a konstáblernek bizonyságot kell vala szerezni.

Igen jó helyet talált magának a biztos elrejtőzésre. Azt a kis kamrát, amelynek a padlásán maga a rendőr tanyázik; ott csak nem fogja senki keresni.

MÁSODIK FEJEZET
A Pikusz

Mikor a pályaházbul kiléptek, éppen egy olyan szélroham sepert végig az utcán, hogy meg kellett állniok. Az esernyőt, amit a leányzó kifeszített, egyszerre kifordította a szél, s a szoknyáit nagy rendetlenségbe hozta, amin nem tudott segíteni a kezében tartott bőrönd miatt.

– Abbul az esernyőbül nem lesz prédikációs halott – monda az öreg vasúti. – Hagyjunk fel most minden teketóriázással. Adja ide a kisasszony a bőröndjét, majd én viszem; tudom, hogy nincs tele arannyal. Az esernyőt csapja a hóna alá, aztán az egyik kezét akassza a karomba, a másikkal fogja a szoknyáját, aztán hunyja be a szemét.

A hölgynek el kellett fogadnia az ajánlatot.

Azzal elkezdődött az expedíció. Méternyi magas volt a hó, amin keresztül kellett gázolni, s a szél szembefútt.

– Csak addig tart ám ez a gyilkos szél, amíg a Stáció utca szegleténél bekanyarodunk – dörmögé az öreg.

Odáig egész gőzerővel kellett dolgoznia.

Egyszer aztán elérték az első házat: ott megállhattak lélegzetet venni.

– Csinos kis szelecske – mondá az őr. – No mármost ki lehet feszíteni az ámbrélát. Várjon, majd én tartom a feje fölé. Aztán csak egész bátran tegye. Szóljon hozzám, hogy „Ádám bácsi”. Kapor Ádám a nevem. Tegyen úgy, hogy az emberek azt gondolják, hogy régi ismerősök vagyunk.

– Hát találkozunk mi itt most még emberekkel?

– De még sokakkal. Vannak emberek, akiknek bolond passziójuk ilyen hóförmetegben sétálni az utcán éjfél után egy órakor. Majd meglátja.

Az öreg egy kis nevető dünnyögést is hallatott e tréfához. A leány mindjárt elkezdte a bizalmaskodást.

– Ádám bácsi! Az a rendőr csakugyan az eltűnt mamzellnak nézett engem? Hasonlítok hozzá?

– Nem tudom biz én, édes lelkem, mert én nemigen nézegettem a fizimiskáját. Tudja, én ritkán kerülök haza. A János konstábler is úgy van, hogy csak egy-egy fráj-napon jön ki a szállására, s akkor aztán örül, ha felfekhetik a padlásra. Aztán az a Lidi mamzell olyan szemérmetes volt, hogy ha férfihangot hallott, nem forgatta a fejét hátrafelé, mint a nyaktekercs, hanem belefeküdt a hímzőrámába, úgy öltögetett. Abbul biz a János nem látott egyebet, mint a kontyát.

Egyszer csak valami zsivaj támadt az utcán.

A leány kitekintett az esernyő alól, s látta, hogy az Ádám csakugyan igazat mondott. Tréfás volt, de igaz volt a mondás. Csakugyan vannak emberek, akiknek elhatározott szándékuk ebben a dühös hózivatarban az éjjeli órákat az utcán tölteni el. A havat lapátolják össze: nagy teherhordó szekereket raknak meg vele. Ki mennyi rongyos ruhát kaphatott, mind felszedte magára: kopott pokróc, lyukas zsák, ponyvafoszlány a derekukra kötve; a kalapjaikat álluk alatt megkötött zsebkendővel biztosítják a szél ellen; de boldogabb, akinek olyan süvege van, hogy a két fülét betakarja; a lábaik idomtalan gubókká bugyolálva, pokróc és rongydarabok közé; két ujjú daróckesztyűk a kezeiken, vaslapát a markukban.

– No itt van az a sok ember az utcán, akit mondtam. Ezeknek most van az aratásuk! Egy forint ötven krajcárt kapnak a magisztrátustól egy éjszakára. Sohase volt ilyen szüretjük a huncfutoknak!

Vígan is vannak, egymást csúfolják. Szegény embernek az is mulatság.

– Itt jön az Ádám apó a mamzelljével – kiált az egyik rongyos. – Dobre ráno! Sztará baba! Gye igyes azzal a Katkával?

– Megálljon, Ádám bácsi! Majd elmondom a Zsuzsa néninek, hogy szép leányt vezetget éjszaka az utcán!

– Nye krics! Te gyezsepogyes! – vág vissza Ádám apó, s a tokoszászlóval a fejére suhint az egyik csúfondároskodónak, az ki akarja kerülni az ütést, s hanyatt bukik a felhányt hóhalomba, társainak nagy hahotájára.

– Hahá! A sipotár! Beleesett a hóba! A leány meg van rémülve.

– Ezek gorombáskodni fognak velünk.

– Nem kell félni, mamzell, jó gyerekek ezek. Mind az én fiaim. Liptói fiúk. Mind ott laknak velem együtt a „zöld paradicsomban”.

– Zöld paradicsomban?

– Az ám. Úgy híjják azt a házat. De nem azért híjják úgy, mintha ott lakott volna valaha Ádám és Éva, mikor még ők is zöldek voltak, hanem azért, hogy valamikor vendégfogadó volt, s egy nagy zöld paradicsomalma volt kifestve a címerére.

– Az valami nagy ház lehet, ha ennyi ember elfér benne.

– Hát elférnek, ahogy a szegény ember malacai. A bizony csak olyan bogárhátú ház. Mindjárt meglátjuk. Ott világít egy ablaka. Az az én féleségem mosókonyhája. Felkelt már az asszony. Sok a mosnivaló. Annál jobb, mert akkor tűz is van rakva. Csinálhat nekünk egy kis magyar teát. Szereti maga a magyar teát?

– Nem tudom, milyen az?

– No majd meglátja, milyen jó!

A Vigyázz előreszaladt, s a kivilágított ablak előtt elkezdett a maga nyelvén jelt adni.

Erre elébb kinyílt az ablak, s rövid szóváltás támadt egy női hang meg egy kutyacsahintás között; azután felnyílt a kis ajtó. A Vigyázz visszaügetett, jelezve, hogy szabad az út.

– No mármost majd én elöl megyek – monda Ádám. – Mert itt egy mély árok van az utcán végig: azt most betakarta a hó. Csak egy keskeny híd vezet át rajta. Aki eltéveszti, nyakig esik a hóba. Hát csak mindig az én lábam nyomába lépegessen a kisasszony. Így ni!

Az asszony a kapuban várta az érkezőket. Mind a két karja könyökön felyül fel volt tűrve, mert a mosóteknőtül jött ki. Ő már szokva volt mindenhez. Amit egy mosóasszony kiáll, attul egy regement férfi az ispitályba kerülne.

– No asszony, meghoztam a Lidikét. Az asszony összecsapta a kezeit.

– Hát előkerült? No, hála Istennek, csakhogy nem ölte el magát.

– Hanem most már csinálj nekünk iziben egy kis jó magyar teát, mert a lelkünk is meg van fagyva.

– Mindjárt meglesz. No csakhogy előkerült, Lidike! Hát csak vigye be a szobájába a ládikóját, s húzzon frissen más cipőt, harisnyát.

Sölét is volt, a hölgynek az arca kendőkkel be volt bugyolálva; lehető volt az elnézés.

– Csak tessék előre menni, édes Zsuzsa néni – szabadkozék a leány.

– No, már nem akar elöl menni! Mindig így bánt velem a Lidike. Mintha valami nagyságos asszony volnék. Vagy mintha édesanyja volnék.

Pedig bizony nem annyira a becsülettudás volt erre a fiatal hölgynél az indok, mint az, hogy nem tudta a járást a „zöld paradicsomban”, kivált sötét éjjel.

A mosóné aztán előrement, a kisasszony utána, azt követte az Ádám apó, leghátul a Vigyázz. A kis ajtót az Ádám zárta be. Először egy sötét folyosóba jutottak, melynek végéből nyílt a Kapor Ádámék lakása. Annak a külső ajtaja nyitva volt, a belső üveges ajtón keresztül világított a mosókatlan veres tűzfénye. Mikor kinyitotta az ember az üvegajtót, egyszerre tódult ki a hajlékból a forró gőz, abban a percben hópehellyé válva a hideg levegőn.

A mosott ruhának, szappanynak és szódának a párázata uralkodott a helyiségben; mérsékelve a kőszéngőz által, aminek a füstje ilyen nagy hóesésben leverődik, s kellemesen fűszerezve egynémely vereshagyma illatától, ami nem rontotta el a polcon szárasztott kenyérélesztőkorpa szelíd savanyúságát.

– No, de jó meleg volt – s ez a fődolog.

Az ifjú hölgy már tudta, hogy melyik az ő lakása. Egy kis alacsony ajtó nyílik a konyhából a kamrába: az az ő otthona. Még két másik ajtó is látható a mosókonyhában. Az egyik hanyattdülő helyzetben, az a pincébe vezet le; a másik a gerendák között: ahhoz meg lépcső visz fel.

A mosókonyha tágas: téglával van padlózva, a falai embermagasságnyira fénylenek a salétromtul, különben ki vannak meszelve. Egy nyoszolya, vánkosokkal, dunnával, egy hárságy, egy festett ruhaszekrény s egy gyalult konyhaalmárium, egy asztal, nehány szalmaszék és egy nagy karosszék képezik benne a komfortot, mindenféle lúgzók, teknők, mosókatlan, vasalódeszka meg egy nagy mángorló a hivatás eszközei. Egy nagy fekete tábla a falon, teleírva nevekkel és számokkal, jelzi a pontos ügykezelést. Annak a szegletére van akasztva a kalendárium.

A Zsuzsa néne egyenesen a tűzhelyhez sietett, a jövevény leány pedig bement a holmijával a kamrába, nyitva hagyva maga után az ajtót, hogy világosságot kapjon.

Akkora helyiség volt az, hogy egy ágy elfért benne, meg egy hímzőasztal. Ruhatartóul egy lefüggönyözött fali polc szolgált. Az ágy tisztába volt húzva, volt benne egy tengerifűvel töltött derékalj, egy vánkos meg egy paplan. Az ágy fölött egy Máriakép.

Amikor az átöltözködéshez kezdett a hölgy, mégis betette a kamra ajtaját. Bőröndjéből előszedte a ruháit, cipőit. Amik rajta voltak, azokra rá volt fagyva a hó.

Arra gondolt, hogy milyen furcsa meglepetés lesz az, amikor ő előjön, s a világosságnál meglátja a Zsuzsa asszony, hogy „Nini, hisz ez nem a Lidi mamzell!”

Mire készen lett az átöltözéssel, kopogtattak az ajtóján. A Zsuzsa szólt:

– Ki lehet már jönni. Készen a magyar tea.

A leány kinyitá az ajtót, s kilépett a világosságra.

De a meglepetés nem a mosóné részére került, hanem az övére.

A Zsuzsa asszony semmi csodálkozó felkiáltásra sem ragadtatott, mikor ezt az idegen arcot meglátta maga előtt.

Úgy tett, mintha mindennapos ismerőse volna. Pedig ép szemei voltak.

Még úgy is nevezte.

– No, Lidi kisasszony. Itt van a jó magyar tea. Nézze: az uram ugyan várja ám – balkézzel.

Az öreg bizony leült az asztalhoz, s nem várta a vendégét, hanem hozzálátott a maga angáriájához.

Két öblös csésze állt az asztalon, tele párolgó folyadékkal, mely valóságos jó borleves volt, tojássárgájával behabarva, s fahéjjal fűszerezve.

A leány kiszürcsölte azt az utolsó cseppig.

– No ugye, hogy jó ez a magyar tea – szólt sunyítva az öreg apó.

– Egészen fölmelegített. Nagyon köszönöm.

A leány aztán viszonszívesség fejében kiszedte kosarából a zsemlyéket, s azokkal kínálta meg a házigazdáját.

– De hát azt mondja a szentírás, hogy: „Nemcsak kenyérrel él az ember”… – szólt az öreg –, hanem szalonnával is. – Ezt a feleségének mondá.

– Ej, ej! öreg ember, nem kell a szentírással tréfálkozni.

– Hát hiszen nem tréfálok én, hanem komolyan mondom. Egy kis fagyos szalonna nagyon beválna most. Hozz le egy darabkát a padlásrul, hékám!

A Zsuzsa engedelmesen fogta a vasúti lámpát, meggyújtotta, s felment a lépcsőn a padlásra.

– Evett-e már fagyos szalonnát paprikával a kisasszony?

– Sohasem ettem. Azaz hogy: ettem, ettem! Dehogynem ettem.

– Bizony sohasem evett maga nyers szalonnát, édes lelkem; azt se tudja, mi fán terem.

– Ádám bácsi. Mondja csak, hogy lehet az, hogy a Zsuzsa néni, mikor engem meglátott a világosságnál, egy cseppet sem volt megütődve?

– Hm! Hát ez úgy lehet, hogy azalatt, amíg a kisasszony odabenn a kamrában átöltözött, én beszéltem a feleségemmel, s elmondtam neki mindent, amit tudok.

– De hát mit „tud” ön?

– Hm, hm – dörmögött az öreg, borostás állát körülkaparászva.

– Hát tudja a kisasszony: ott a vasútnál a trafikásné újságot is árul. Aztán ami újság estig el nem kel, az már másnap csak makulatúra. Azt eladják kiló számra hét krajcárért. Hát az ilyen bitang újságbul szokott nekem mindennap juttatni a trafikásné, hol egybül, hol másbul. Én szeretem tudni, hogy mi történik a világban. Ma éppen egy képes újságot kaptam. Olvassa el csak, mi van benne, belül a harmadik oldalon, mindjárt ott a Kwizda gyógybalzsamának a hirdetése alatt.

A hölgy átvette a negyedrétű lapot, s hamar rátalált a ritkított betűs cikkre.

„Szenzációs családi dráma!”

„Nem nevezzük meg a helyet és a személyeket, kik e regényben szerepelnek, mely egy Zola tollára volna érdemes. Egyike a magyar arany fiatalság legkiválóbb tagjainak, aki gyönyörű négyes fogatáról s egzotikus vadászatairól ismeretes, életrehalálra udvarolt a bájairól úgy, mint szellemi míveltségéről ismeretes X. X. grófkisasszonynak. A szerelmi pályázat nem maradt viszonzás nélkül. A család egyetlen leánya ifjú szívének egész hevével fogadta a nyíltan tett ömlengéseket. E napokban az ifjú Endymion végre formaszerű nyilatkozattal jelent meg a grófi háznál, s megkérte X. X. grófkisasszony – mamájának a kezét, Y. Y. grófnőét. S az eljegyzés ennek értelmében meg is történt. Y. Y. grófnő még mindig igen szép és fiatal arra, hogy még a leányával szemben is ő maradhasson a győztes; s előnyeinek döntő súlyt ád azon körülmény, hogy ő a birtokosa annak az egész három milliót érő uradalomnak. – X. X. grófkisasszony az eljegyzés napján nyomtalanul eltűnt a grófi kastélyból. Most mindenfelé keresik. Attul lehet tartani, hogy valami végzetes tettre határozza el magát.”

A leánynak az arca olyan merev lett, mint egy márványszobor. Szemei még azután is nézték azt a méregkeverő lapot, mikor már az „első hazai orfeum” programja következett benne.

Ebbül az álomjáró mélázásbul egy sajátszerű beszélő hang zavarta fel.

A hang az asztal alól jött, s ezeket a német szavakat mondá:

„Frau… Komm chausz… Gib flájsch…”

A leány ijedten ugrott fel a székéről, s az asztal alá nézett. Ki bujkál oda alant?

Azonban kénytelen volt egyszerre kacagásra fakadni, amint e beszéd okozóját meglátta.

Az egy szarka volt. Ott állt az asztal hídján, a csőrével felemelve az abroszt, s aztán a fejét féloldalra fordítva, s egy szemével felsandítva azt mondá:

„Frájla…Gud móring.”

S azzal egyet hibbanva, nagy hirtelen fenntermett a leány által üresen hagyott széken, s onnan papolt egyre, hogy „Komm chausz, – gib flájsch”.

Ádám apó nevetett.

– Ugye, megijedt a kisasszony, mikor meghallotta, hogy valaki megszólal a lába alatt? Azt gondolta, valami kísértet. Hát pedig csak a Pikusz. No gyere, ide Pikusz! Ugorj ide az asztalra. Mutasd meg, hogy hogyan kell a krajcárt kivenni a pohár vízből.

A Pikusz engedett a felhívásnak. Felrepült az asztalra. Ádám apó eléje tett egy pohár vizet, abba beledobott egy krajcárt. A szarka elébb megpróbálta belenyúlni a pohár száján keresztül; de amint az orrába ment a víz, hirtelen kikapta a fejét és nagyot prüszkölt. Utoljára kapta magát, ráugrott a pohár szélére, a pohár feldült, a víz kifolyt, a krajcárt aztán félkapta s elrepült vele. Alig akarta visszaadni.

– Önnek mind olyan okos állatjai vannak – monda a leány.

– A kutyája is olyan eszes állat.

– Hát mit csináljon a szegény ember? Mikor nap nap után egy helyben kell ülnöm, mintha szurokba ragadtam volna. Az sincs, akihez egy szót szóljak. Ha ez a kutyám nem volna, rég meg kellett volna gárgyulnom. A szarkát meg a feleségem tanította be: azért beszél németül. Ez meg az ő egyedüli mulatsága. Ez a mi teátrumunk, a mi cirkuszunk. A Vigyázz különben nem az én érdemem. Ez úgy maradt rám örökségben egy vak koldusról, aki rám hagyta, amért megengedtem neki, hogy ott ülhessen a pályaház mellett. Ez a kutya olyan okos volt, hogy a szájába vett egy kis fatányért, s azzal sorba járta az uraságokat, akik odajöttek ácsorogni, s koldult a gazdája számára. Amit kapott, odahordta neki. Azt mondom, kisasszony, hogy különb lélek van ebben a kutyában, mint sok rossz emberben.

Ezalatt lejött az asszony a padlásrul egy darab szalonnával. Tányért is tett késsel, villával a kisasszony elé.

– Hahaj! Ki látta azt: tányérrul enni a szalonnát, villával? – Protestált az öreg gazda. – Majd megtanítom én a kisasszonyt, hogyan kell szalonnát enni. Először levágja az ember a kenyérnek a haját, arra ráfekteti a szalonnát, bőrével lefelé. Akkor a bicsakkal leszeli a szalonna tetejéről a hájas részét (aki teheti!). Akkor azután egy késhegy paprikát elken rajta; annak a tetejébe egy csipet sót. No most egy falatot a kenyérből vágjunk, egy másikat a szalonnából, mind a kettőt egyszerre a szánkba tesszük. Ugye hogy milyen fölséges? Valamennyi hercegnek a híres szakácsa mind összeverheti a fejét, mégsem talál ki olyan difinyós eledelt, mint egy darab paprikás hasaszalonna kenyérrel. Egyesítve van ebben a mennyei mannától elkezdve az isteni ambróziáig minden csemegének az íze! Akinek egy darab szalonnája van, s azt meg tudja becsülni: nem kell annak a kaszinó spájzcédulája. Hát még aki a bőrkéjét is meg tudja rágni! Az ám a valami. De már nekem nincs hozzávaló fogam.

S addig-addig magasztalta a szalonnát, míg hol ő vágott, hol a kisasszony szelt belőle, hogy utoljára „mores”-nek való sem maradt a darab szalonnábul.

A lakmározástul természetesen a két kedvencnek sem lehetett elmaradni. A Vigyázz odaült a gazdája mellé a két hátulsó lábára, a két első pracliját illedelmesen lefelé hajlítva, de néha megtaszítá az egyikkel a gazdája térdét.

– Jó, jó! Nem feledtelek el: csak várj.

Aztán mikor egy darab szalonnát elfogyasztott az öreg, s annak csak a levágott hájas része és a lefaragott bőre maradt: akkor a hájdarabot odatette a bertáfoló kutyának az orrára. De mielőtt a szegény pára bekaphatta volna, egy perc alatt ott termett a fején a Pikusz, „Keszt ausz!” monda, s elkapta a kutyának az orráról a hájat. Az csak fájdalmas szemmel nézett utána.

– Látod, kutyám! Ez a világ sorja. Ő a te feljebbvalód, mert repülni tud; te pedig négykézláb jársz. Ő tud németül, te pedig csak ugatni tudsz. Ezért az övé a szalonnábul a hája; tied pedig csak a bőre. Ez a világnak a rendje.

S a kutya belenyugodott egészen ebbe a szép világi rendbe. – No mármost Lidi kisasszony – monda Zsuzsa néne –, jó lesz alunni menni. Ez után a mai keserves út után. Majd holnap aztán – beszéljünk a magunk dolgárul.

HARMADIK FEJEZET
A fekete hattyú

Isteni álom!

Aki a halandó embert mindentudóvá, mindent tehetővé, mindenütt jelenlehetővé teszed!

Milyen szép volt álomban visszamenni az elhagyott ősi hajlékba. Látni a menyegzői előkészületeket. Látni saját magát a tükörterem falain megsokszorozva; menyasszonyi öltözetben; narancsvirágból van a dísz, az az ő kedvence. Ő a menyasszony és nem más: az már bizonyos. Hogy lehetett ebben kételkedni? De hát a vőlegény kicsoda? A keblén függ egy szívalakú medaillon; közepén egy nagy solitaire. Az megmondja. Hisz az ő arcképe van benne. Itt jön ő maga is – valósággal. Egy nagy menyegzői csokrot hoz, csupa fehér rózsákból, amik még nincsenek kinyílva. Hát mégis hű maradtál? Nem árultál el? Nem adtad el testedet, lelkedet? Válasz helyett megszólal a „Szerenád-valcer”. Ez az ő kedvenc keringője. Vállára teszi a kezét, s aztán repülnek együtt. Igazán repülnek, a lábuk nem jár a földön: végig a hosszú tánctermen. Hát visszatértél? nem is hagytál el? Szeretsz, mint régen? örökké így fogunk egymás karján repülni éveken, évtizedeken át? mire visszakerülünk a keringő-turból ahonnan kiindulunk, a tükörben az én hajam fehér lesz, a te fejed kopasz? És aközben folyvást hangzik a Szerenád-valcer bűbájos zenéje. A táncterem végtelenbe nyúlik, átalakul vasúti indóházzá, a csillárokból vasúti lámpák lesznek, a menyasszonyköntös narancsvirágaiból zúzmara-virágok. Hanem azért a Szerenád-valcer egyre szól, s a vőlegény egyre szorosabban öleli menyasszonyát magához. „Hát te vagy az? Te? Te? Te?”, s amint ismét ránéz: hát mégsem ő az, hanem – a János konstábler a vasúti pályaháztól.

Erre fölébredt, s amint a szemeit felnyitja, csakugyan a János rendőr ábrázatját látja maga előtt, ki a kissé felnyitott ajtón bedugta a fejét.

– Ezer milliom bocsánatot kérek, kisasszony. Azt gondoltam, már fel méltóztatott kelni. Nyolc óra van.

– Nagyon el találtam aludni.

– Engedelmet kérek az alkalmatlankodásért. De hivatalból vagyok itten valami fölvétel végett.

– Kérem: küldje be hozzám a Zsuzsa asszonyt.

– Ezer bocsánat. – A bedugott fő visszavonult. A kalap most is a fején volt; de ezúttal nem volt rajta a viaszkos vászon: a fehér lószőr kócsag nyalkán fityegett az oldalán.

A hölgy természetesnek találta, hogy biz egy varró mamzellnek az ajtaján minden órában benyithat egy konstábler.

Csak azt találta csodálatosnak, hogy a Szerenád-valcer zenéje még most is tovább szól. Már a finálé járja. Pedig hiszen már ébren van. Úgy tetszik, mintha mélyen a föld alul jönne fel minden akkord, s aztán lassankint elmúlna a föld alatt.

Még ez az álomhoz tartozik-e?

A Zsuzsa néne jött sietve a hálókamrácskába.

– Nem vettem észre, hogy a konstábler bejött; különben elfogtam volna. Odakint öblögetünk a kútnál a napszámosnéval.

– Mit akar ez velem?

– Hát a Lidi mamzellnek az eltűnése fel lett jelentve a rendőrségnél. Hivatalból meg lett indítva az eltűntnek a nyomozása. Nem találtak rá. A szerencsétlen leány bizonyosan a Dunába ölte magát. Megcsalta a szeretője. Azt nem is fogják megtalálni soha. Előtte való nap két font ólmot hozatott a boltból, s az vele együtt eltűnt. Most azután, hogy az uram mondta a konstáblernek, hogy megkerült az elveszettnek hitt lakó: ennek jelentést kellett tenni az alkapitányságnál. Onnan megint vissza lett küldve, hogy vegye fel a protokollumot, hogy hol járt hát azalatt a „Lidi” kisasszony, amíg a rendőrséggel kerestette magát.

– Mit mondjak neki?

– Most csak öltözzék fel szép csendesen, félig nyitva hagyom az ajtót. Hallgassa ki, hogy mit beszélek én a konstáblerrel, aztán majd azokat mondja utánam.

– Kérem még egy szóra, Zsuzsa asszony! Álmodom én most, vagy ébren vagyok?

– Már bizony egészen ébren van a kisasszony.

– De én az elébb olyan világosan hallottam valami zenét, mintha mélyen a föld alatt muzsikálnának.

– Hát persze, hogy muzsikálnak. Itt a pincelakásban alattunk lakik a Zsiga cigány: az tanítja ilyenkor a két fiát muzsikálni.

Ez a reális adat egészen szétszórta a hölgy lelkében kísértő misztikus emlékeket. Hát nem démonok, hanem csak fekete rajkók laknak odalenn a mélységben?

Zsuzsa asszony kiment a mosókonyhába.

– No hát mit akar a protokollumba, konstábler úr?

– Legelőször is mi a neve a kisasszonynak?

– Mi is a neve? Magam sem tudom már. De itt van a keresztlevele nálam, az majd megmondja: „Gratulin Lidia”.

„Gratulin Lidia!” ismétlé magában az új családi nevet a hölgy odabenn a hálókamrában, „Gratulin Lidia…”

– „Született 1867-ben. Atyja Gratulin Fridolin, asszonyszabó. Anyja Perpera Amália Rimaszombatban.” Itt van a bizonyítvány, hogy szülői meghaláloztak: az árvaleányt felnevelte Koricsna Ursula özvegyasszony. Az is meghalt. Azután itt van a rimabatyi elöljáróságnak a levele, hogy a leány a varrásbul él és tisztességes személy.

– Hát mért tűnt el a szállásárul ezelőtt öt nappal?

– Hát mért no? Mert egy kis beszedni való tartozásai voltak Batyiban. Hírt vett róla, hogy egy adósa haldoklik: nem akarta elszalasztani.

(Milyen kész fantáziájuk van ezeknek a mosónéknak!) – Akar még egyebet is megtudni a konstábler úr?

– Azt majd csak a kisasszonytul kérdezem meg.

A hölgy ezalatt felöltözött, s kijött a hálószobábul.

Dacára az egyszerű öltözetnek, előkelő jelenség volt. Tiszta, nemes metszésű arcvonások, finom ajk, mély tüzű, sötétkék szemek, s dúsgazdag aranyszőke haj, mely mint egy tiara volt háromszorosan a feje körül csavarva.

A konstábler egészen lassú beszédűvé lett, amikor meglátta. Súgva mondá a Zsuzsa asszonynak:

– Én eddig a Lidi kisasszonybul nem láttam egyebet, mint a haját, de nekem úgy tetszik, mintha az gesztenyeszínű lett volna. Nevetett ezen a mosóné, de nagyon.

– Jaj! Lelkem konstábler úr! Ártatlan maga az ilyen dolgokban. Ha két éjjel egymásután szódával megmossák a hajat, mind ilyen aranyos szőke lesz az egyszerre.

– Az már más.

Hát azután elmondatta a fentebbi adatokat rendben a kisasszonnyal, aki már most tudta, hogy kinek híjják, hol született,? hol nevelkedett, s miért volt távol a szállásáról.

Úgy ment minden, mint a karikacsapás.

Mikor ezeken mind átestek, akkor a konstábler egy selyemkendőt vont elő a katonaköpenye zsebéből.

– Hát azt nem tudná-e megmondani Lidi kisasszony, hogy ez a kendő hogyan került a Margit-hídra a múlt pénteken éjjel, amikor kegyed hazulról eltávozott?

Zsuzsa asszonyban egyszerre meghült a vér. Most kellene valami jó hazugságot diktálni a leánynak.

Csak az tartotta meg előkelő nyugalmát.

– Ez a kendő sohasem volt az enyim, s én sohasem voltam a Margit-hídon.

– De hiszen a lakók mind ráismertek, hogy ez a kegyed kendője volt, amit a fején szokott viselni, ha kiment.

– De ha én azt mondom, hogy nem az enyim.

– Hit alatt is erősítheti ezt?

– Megesküdhetem rá, hogy sohasem volt az enyim. Tehette bátran: hiszen igazat mondott.

– Akkor hát nincs több kérdezni valóm kegyedtül, engedelmet kérek az alkalmatlankodásért. Még az öreget szeretném kihallgatni.

– Kit? Az uramat? – szólt Zsuzsa asszony. – Dejsz azt hiába keresi már itthon. Visszament az, amint feltápászkodott, a vasúthoz.

– Hiszen huszonnégy órára volt neki szabadság engedve.

– Hiszen ismeri, hogy milyen ember? Nincs neki maradása idehaza. Mindig azt hajtja, hogy hátha azalatt történik valami szerencsétlenség a vasúton, amikor ő nincs ott. Meg a Vigyázz sincs ott. Nem bízik a sufflensben. Hátha hamis vágányra találja igazítani a váltót. Még hajnalban visszabotorkált a pályaházhoz.

Elment biz az öreg azért hazulról, mert érezte a hivatalos firtatás pecsenyeillatát, s nem akarta a szembesítésnél magát ellenmondásokba kevertetni.

A konstábler aztán szépen engedelmet kért a korai alkalmatlankodásért s eltávozott.

Mikor a távozó léptei elhangzottak, akkor nagyot fohászkodva mondá Zsuzsa asszony.

– No ezen szépen átestünk. Most már új bejelentési cédula sem kell: a Gratulin Lidié itt van nálam. – Hát csakugyan arra van elhatározva kegyed, hogy itt fog lakni ebben a szegény kis kamrában, s varrómunkával keresi a kenyerét! Előre mondhatom, hogy nehéz munka, sovány kenyér.

– De ha lehetne, még nehezebb munkához fognék. Kapálni mennék, vagy fát vágni; ha értenék hozzá. De hímezni igen szépen tudok, s ruhaszabáshoz, piperéhez van tehetségem. Amennyit keresek, annyival beérem. Aztán ami nincs, az nem kell.

– No, hát ez a szegény embernek az arany mondása: „Ami nincs, az nem kell.” Aki ezt nem tudja, az a falba verheti a fejét. Már most hát tanuljon bele az életmódjába. Itt van ebben a köcsögben a tej, ebben a papirosban meg a kávé. Ott van a tűzhely. Magának kell megfőzni a kávéját. Annyit főzzön magának belőle, hogy délre is meg estére is maradjon: mert ez lesz az ebéd is meg a vacsora is. Vasárnap megengedheti magának azt a luxust, hogy délre savanyú káposztát hozzon magának s rá egy szalvonádlit. Ámbár a szalvonádli sört kíván magára itatni, s a sörre még ráér kegyed később rákapni. Én most nézek az öblögetés után; kegyed azalatt reggelizzen meg; a bőröndjébül rakja ki a fehérneműit a fiókos állványra: mindent számbavegyen és felírjon, amije van. A mosásról én gondoskodom, hanem ami „putzwäsche” van, azt magának kell kivasalni.

A mosónő kiment teregetni. Az idő szépen kitisztult reggelre, jól száradtak a ruhák.

A leány odabenn maradt a mosókonyhában megfőzni a tejet meg a kávét. Sohasem próbálta; de hamar beletanult. Azután hozzálátott a tegnapi cafatolásban átázott, bepiszkolt ruháinak és topánkáinak a kitisztogatásához.

Mikor azzal készen volt, keresett egy seprűt, s kiseperte a hálókamráját. Radikális takarítást vitt végbe. Az előbbi „Lidi” úgy látszik, hogy e tekintetben nagyon felületes elveket követett, mert az ágy mögött a szögletben sok lerakódott szutyok verődött össze. Mielőtt az összesepert szemetet a bádoglapáton kivitte volna, elébb gondosan megvizsgálta, hogy nincs-e közte valami megmentendő tárgy. Csakugyan talált közte egy hímzőrámába való srófot. No lám! Ezt a hajdani Lidi vesztette el, s aztán helyettesítette egy darab cirokseprűággal. Azonkívül talált a szemét közt egy összetépett fényképet. Kíváncsi volt összerakni a darabjait. Egy kétfelé választott hajú kamasznak az arcképe került ki belőle. Ilyenekért ugranak a vízbe a leányok.

Azt kitalálta magától, hogy a tűzhely mellett azért áll egy deszkaláda, hogy abba kell a szemetet üríteni: azt viszik azután ki a szemetes szekérre, mikor reggel a szolgalegény becsenget.