Egy mély lélegzet

ANNA TELEKI

Published by Különleges Történetek, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

EGY MÉLY LÉLEGZET

First edition. August 16, 2025.

Copyright © 2025 ANNA TELEKI.

ISBN: 979-8231233045

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Dedication

Egy mély lélegzet

Újabb találkozó

A következő nap

A nap kezdete

A következő nap

Az új találkozó

Éjszakai munka

Yvon és a jegyek

Yvon és a tükör

A vég kezdete

Yvon leckéje

Yvon leckéje

A telefonhívás

Egy merész ötlet

A következő nap

Alice munkája

Yvon vizsgája

A Place Vendôme-on

A fegyház és a busz

A telefonhívás és a barátnő

Szombat...

A borotva és a fonat

Le Bruit és Vol de Nuit

A gyűrűk

A reggeli ingázás

Yvon órája

A munka utáni ingázás

A két világ

A reggeli ingázás

Reggeli és háttérsztori

A buszút

A hosszú buszút

Annecy és a múlt

A megtévesztés elkezdődik

Csend...

A vacsora

A kártyajáték

Készülődés a szerepre

A reggeli vita

Készülődés

A Katedrális

Vacsora a nagynénivel

Az ajtó és a hazugság

A taxi és a hazugság

A bor és a feszültség

A reggel és az igazság

Este 9 óra

A tópart

Az új utazás

Vissza Párizsba

Egy csendes megérkezés

Otthon van a helyzet

Egy új nap

A reggeli ingázás

A tanári szoba

A raktár

A hazaút

Mint egy farönk

Egy új nap

Egy bátor vállalkozás

Reggel, távol egymástól

Egy budapesti napfelkelte

Egy olvasó konfliktusa

Egy sütemény kettőnek

A telefonhívás

Budapest

A viszontlátás

A bevásárlás

Egy út hazafelé

A hazaérkezés

Hajnali 4:40

A másnap reggele

Also By ANNA TELEKI

Mindenkinek, aki valaha elveszettnek érezte magát a szavak végtelen viharában...

Egy mély lélegzet

A szavak viharában 2.

A márciusi napfény melegétől a padon ülő kopasz, sáfrányszínű ruhás férfi mellett a szakállas, melegítőruhás alak mélyet sóhajt. A hangjában olyan mély fáradtság van, mintha már a csontjaiba is beszivárgott volna.

— Tudod, valójában nincsenek vallások — mondja a szerzetes, hangja nyugodt, egyenletes.

— Én a poklon megyek keresztül — feleli a férfi, tekintete a távolba réved.

— És kihez imádkozol?

— Istenhez, de ő nem hallgat meg.

A szerzetes meglepetten felvonja a szemöldökét.

— Melyik Istenhez? — kérdezi, hangjában most már valódi kíváncsiság vegyül, ami végre ráveszi a szakállas férfit, hogy elfordítsa a fejét. — A keresztény Isten irgalmas, egy megmentő. Az arabok Istene háborúra szít, birtokló, egy uralkodó. A görög istenek a szerelmet és a háborút is megtestesítik. A hindu istenek... mindannyian mások.

— Jó, hogy katolikus vagyok — morogja a férfi dacosan, mély hangon.

— Nem a vallás a lényeg, testvérem. Az a fontos, hogy van egy legfelsőbb, végtelen lény, akire rábízhatod azt, ami meghalad téged. A különféle istenek csupán ennek az egyetlen lénynek a különböző megnyilvánulásai. És mindannyian benned élnek — mondja a szerzetes, és finoman a férfi vállára teszi a kezét, ami egy váratlan kapcsolódás gesztusa. — A te zsidó-keresztény Istened mellett él benned Visnu, a megőrző, a kozmikus rend őrzője, aki avatár formájában száll le a Földre, hogy helyreállítsa az egyensúlyt. A legismertebb avatárjai Ráma és Krisna. Hívhatod Sívát is, a rombolót és átalakítót. Az ő szerepe nem feltétlenül negatív; a rombolásra szükség van, hogy új dolgok születhessenek. Ő a jóga és a meditáció mestere.

Egy frusztrált sóhaj hagyja el a férfi száját.

— Ennek semmi értelme... — feláll, és éles, türelmetlen mozdulatokkal lehajol, hogy újra bekösse a futócipőjét.

— Minden veszteség utat nyit valami újnak és csodálatosnak — kínálja a szerzetes, hangja még mindig csendes és kedves. A férfi csak morog válaszul, és nem néz fel.

— Üres vagyok.

— Ez jó — mosolyog a szerzetes, és szélesre tárja a karját, a nyitott befogadás gesztusaként. — Csak az ürességen keresztül találhatod meg önmagadat. Kezdd el az utadat, és válassz egy istent útitársnak. A többit bízd rá. Harcosra, erőre van szükséged? Hívd Sívát, vagy Durgát, a harcos istennőt. Ő az anyaistennő erős, védelmező formája, akit a gonosz legyőzőjeként tisztelnek. Vagy ott van Hanumán, a majomisten, Ráma hűséges segítője, az odaadás, az erő és a kitartás megtestesítője.

— Miért? — A férfi hangja tele van keserűséggel.

— Mert a te Istened túl irgalmas az ellenségeidhez, miközben a lelked a poklon megy keresztül. Neked egy harcosra van szükséged. A lényeg — mondja a szerzetes, most már felállva, hogy szembenézzen vele —, hogy nem vagy egyedül. Hidd és bízz abban, hogy amire szükséged van, az létezik. Meríts erőt a láthatatlan forrásból, és add át a terhedet annak a harcos istennek, aki világokat rombol és teremt... senkinek sem kell tudnia. Csak te és a te istened.

— Hogyan? — A férfi hangja nyers suttogás, amelyben remény és szkepticizmus harcol egymással.

— Csak hívd őt. Ő már most is mindent tud rólad — min mentél keresztül, és min mész éppen keresztül. Tartsd őt közel a lelkedhez, és add át neki a terhedet... Ő vezetni fog téged. Magasan fog állni mögötted.

Október...

Egy fiatal nő ül egy padon az állomáson, keze tétován simogatja az e-olvasó hideg, sötét képernyőjét. Az egyetlen hang a vonatok távoli, tompa dübörgése és a mély csend, ami körülötte megtelepedett. A gondolatai azonban messze járnak a jelentől, másfél évvel ezelőtti emlékekbe réved.

Csak két hete járt Marccal. Azon a reggelen a recepciós hangja zúgott az irodai telefonban, megkérve, hogy menjen le egy csomagért. A srác, akivel randizott, egy tucat vörös rózsával állt az ajtóban. A virágok illata lassan betöltötte az irodát, és a kollégái suttogása követte, mint egy felhő. Napok óta „élete szerelmének” nevezte, és már a következő nyári, nizzai utazásukat tervezte. Azt mondta, soha nem érzett így senki iránt, és minden percét vele akarta tölteni. A szavai hízelgőek voltak, de a tempó szédítő. Furcsa, szorító érzés gyűlt össze a gyomrában, mint egy bilincs. Hogy tudhatja ezt ilyen rövid idő után? Nem a szerelem melegét érezte, hanem az elnyomó nyomást, hogy megfeleljen az intenzív érzelmi elvárásainak.

Egy kéz a táskájába nyúl, és kihúz egy kis csomag földimogyorót. Ahogy rágcsálni kezd, egy másik emlék villan fel az agyában. Jeanne, a legjobb barátnője, meghívta egy csajos estére. Amikor elmondta Marcnak, akivel két hónapja járt, az arca elkomorult.

— Segítenem kell apámnak szombaton, és nem akarlak egyedül hagyni. Szerintem maradj otthon; rendelhetünk pizzát. Vagy gyere el sörözni velem és a srácokkal. A barátaim amúgy is imádnának téged.

Amikor ragaszkodott hozzá, hogy találkozzon Jeanne-nal, az SMS-ei tízpercenként jöttek egész este: „Mit csináltok?” „Még mindig buliztok?” „Nem hiányzom?” Marc soha nem tiltotta meg nyíltan, hogy találkozzon a barátnőjével, de az üzenetei által kiváltott bűntudat egy néma, fojtó szorítás volt. A barátokkal töltött idejét versenyként fogta fel, és birtokolni akarta. Ez túl sok volt.

A lány felnéz, gondolatai ismét elkalandoznak. Étienne-nel egy elegáns étteremben voltak. A pincér véletlenül kiöntött egy kis bort, és bocsánatot kért, de Étienne hangja felháborodottan felharsant.

— Hogy lehetsz ennyire ügyetlen? Fogalmad sincs, mennyi pénzt keresek, amíg te bohóckodsz!

Az este hátralévő részében Étienne minden alkalommal megalázta a pincért. Ahogy a tányérján maradt étellel gesztikulált, a gyűlölet sötét felhője ült az arcán. Ez a kegyetlen és lekezdő viselkedés egy idegennel szemben félelmetes előjel volt. Mi akadályozhatná meg abban, hogy egy feszült pillanatban ugyanúgy bánjon vele?

Előre dől a padon, a keze a térdén. Étienne-nel a múltbeli kapcsolataikról beszélgettek. Elmagyarázta, hogy minden exével „rosszul végződött” a dolog.

— Az egyikük állandóan megcsalt; a másik csak a pénzemre hajtott, a harmadik pedig egy totális pszichopata volt, aki mindent tönkretett. Mindannyian őrültek voltak. Te vagy az egyetlen normális...

A hangjában a harag és a szomorúság furcsa keveréke volt. Az érzés, hogy az ő megmentője, kézzelfogható teher volt. Minden problémájáért az exbarátnőit hibáztatta, soha még csak nem is utalva arra, hogy a kudarcokban neki is lehetett szerepe. Mindig ő volt az áldozat, akivel az élet igazságtalanul bánt.

A lány fáradtan dől hátra a padon. Nagyszerű randevúja volt Luccal. Hajnali kettőkor küldött egy „Hiányzol!” üzenetet, amire reggel válaszolt. De nem jött válasz. Egész nap várta, majd másnap is. Végül a harmadik napon írt, mintha mi sem történt volna. „Bocsi, rossz passzban voltam. Elfelejtettem válaszolni.” Nem adott magyarázatot a „rossz passzra”, és amikor rákérdezett, gyorsan témát váltott. Aztán nagy nehezen elmondta, hogy az anyja beteg volt. A kommunikációjuk egy érzelmi hullámvasút volt, ami teljesen kimerítette. A hirtelen eltűnései és a magyarázat hiánya mély bizonytalanságot szült benne. És mégis, kitartó volt, és jó az ágyban... olyan jó! De... amikor csörgött a telefon, minden más eltűnt.

Istenem... vajon örökké egyedül leszek? A gondolat elől menekülve feláll a vonaton, és bekapcsolja az e-olvasóját.

Október... Óvatosan félreteszi a csöpögő esernyőjét. Odakint mennydörgés morajlik a levegőben. Az utca túloldalán egy alak kinyit egy vastag könyvet.

November... Az e-olvasó elfeledve pihen a táskájában, egy kis könyv váltja fel. Az ömlő eső homályában barna szemei elmerülnek a betűk világában. Két ülőhellyel arrébb egy e-olvasó képernyője felvillan, és egy erezett kéz fut végig egy barna hajkupacon.

December... A táj gyönyörű, és karácsonyi dalok szólnak halkan a vonaton. Egy fehér gallér villan fel, és egy e-olvasó bekapcsol, éppúgy, mint azé a férfié, aki vele szemben ül.

Január... Párizsban hóvihar tombol... A vonat halk kattogása csendes, lassú... A könyv lapjai lassan mozdulnak... Az e-olvasó fénye villan, ahogy a virtuális lap mozdul.

Február... Az ablakon jégvirágok pihennek. Egy fehér sál egészen a lány orráig húzódik, kezét összedörzsöli, és bekapcsolja az e-olvasót. Előtte egy vaskos könyv vörös borítóján lapok pihennek, a férfi csak nézi az egyiket, majd felsóhajt, és hátradönti a fejét.

— Ilyen nincs... — morogja halkan, majd visszateszi a táskába, és kinyitja a könyvet.

A szavak világokat teremtenek

Március van...

4:05. Reggel.

A száraz és merev póló lecsúszik a szárítóról a padlóra. Egy izmos kar, amit a kora reggeli fény élesen megvilágít, utána nyúl. A fekete anyag hűvösen siklik a bőrén, egy ismerős rituálé. Egyetlen, gyakorlott mozdulattal felhúzza, az anyag megül a vállán.

4:44. Reggel.

A másik ágyon egy apró kéz alig mozdul, elmerülve a mély álomban. A riasztó berreg, eszeveszett, éles sikollyal, aminek mintha nem lenne türelme a csendes szobához. A nyugalom megtörik. Végül kinyílnak a szemek.

— Utállak — motyogja egy mély, rekedtes hang, elmerülve a párna alatt. Egy kar vakon nyúl ki, tapogatózva, amíg egy ujj meg nem találja a szundi gombot. A telefon elhallgat, de a megkönnyebbülés csak egy pillanatig tart.

4:50. Reggel.

A riasztó újra visít, hosszú, átható sírással, és a lány mérges lökkenéssel ül fel. Gubancos, viharfelhőre emlékeztető haja felszáll a párnáról. Apró szemei szinte sértetten összeszorulnak, ahogy végigpásztázzák a fehér képernyőt. A szundi gomb eltűnt. Hiába keresi, az ujjai a kijelzőt kopogtatják.

— Mi a fene...? — morogja, erőszakkal tágabbra nyitva a szemét. Bámulja a kijelzőt, majd egy határozott, frusztrált bökés után elnémítja a riasztót. — Nagyszerű — mondja, a hangja vastagon átszőve a szarkazmussal. Felkel, csak egy pólóban és bugyiban, majd betotyog a konyhába.

— Kávééééé... — nyög egy hang a másik ágyból, a lány pedig csak lehunyja a szemét, néma könyörgés a csendért.

— Kelj fel — mondja, miközben a kávéfőző hangosan sziszeg, betöltve a levegőt a reggel gazdag, főzött illatával.

5:00. Reggel.

A kis lakás ajtaja nyikorogva kinyílik, majd becsukódik. A férfi hosszú, magabiztos léptekkel megy le a lépcsőn. A léptei visszhangoznak a falak között, egyenletes ritmust adva a hajnali csendben.

5:05. Reggel.

A vonat begördül az állomásra. A férfi végigsimít a kócos haján, majd mélyet sóhajt, a hangja szinte hangosabb, mint a vonat zúgása. Végigsimít az arcán, érzi a frissen borotvált bőre hűvösségét, és motyogja magában: — Na, kezdjük elölről.

5:05. Reggel.

A hajszárító hangosan zúg a fürdőszobában, fekete hajszálak lebegnek a párás levegőben.

— Szerintem mondd el a szüleidnek az igazságot — mondja a szőke lány, akinek a lila pizsamája bájosan ellentétben áll a bögréjén lévő óriási troll arccal. A bögréből fekete folyadék gőzölög, melegíti a kezét.

A barna hajú lány belenéz a tükörbe, és lassú, módszeres mozdulatokkal kezdi fésülni a haját.

— Anya lecsapna. Apa kitagadna — feleli a barna hajú lány, a szavak laposak és nehezek.

— Miért? — A szőke lány hátralép, meglepődve. — Szerintem ez teljesen normális dolog. Vannak dolgok, amik egyszerűen nem jönnek össze... és ennyi.

— Ezt mondja a sebészeti rezidens — szarkasztikus mosolyra görbül a telt ajka, de a szemében lévő keserű fény elárulja a mögötte lévő fájdalmat.

— Alice — sóhajtja a szőke, a lány vállára teszi a kezét, és megfordítja. — Még két heted van a buliig. Előbb-utóbb úgyis megtudják.

Alice barna szemei csak visszanéznek. Nem jön válasz. Az arca a fájdalom és a szégyen maszkja, mintha a tükör lenyelte volna a szavakat, amiket nem tud kimondani.

— Na! — A szőke finoman megpofozza az arcát. — Fel a fejjel! Lekésed a vonatot!

5:10. Reggel.

Alexandre Dumas. A név arany betűkkel csillog a kék könyvön. Monte Cristo grófja. A lapok susognak, ahogy a vonat monoton csattogása lelassul. A sötét szemek felemelkednek a könyvből.

5:12. Reggel.

A táska leesik az ülésre, és a fiatal nő hátradől. A lábát a szemközti ülésre teszi, a másik utas mellé. Egy apró fekete tablet világít az arca előtt.

— Jó reggelt — mondja egy csendes hang. A lány megrezzen, a teste megfeszül, és azonnal elmerül a tabletje világában, mintha a hang meg sem szólalt volna.

Az út és a munka

5:20. Reggel. Egy oldal susog és lapozódik. A vonat lágyan ringatózik, a csattogás már-már megnyugtató. A tablet fénye felvillan, ahogy a lány rázoomol a szövegre. Felnéz, és széles vigyor terül szét az arcán.

— Hűha... — egy csendes sóhaj hagyja el a száját, de a mosoly megmarad, egy apró győzelem a reggel ellen.

Vele szemben a férfi rápillant, halvány mosoly van az ajkán, ahogy látja, a lány idegesen elmerül újra a tabletjébe.

5:30. Reggel. A férfi elfojtja a nevetést, majd megköszörüli a torkát, és komolyan lapozik egyet.

5:35. Reggel.

— Francba — vigyorog a lány, újra rázoomolva a képernyőre. — Mi ez? — böki ki, a szavait elnyeli a kocsi csendje. Az ajka lassan mozog, ízlelgetve az ismeretlen szót. — Mindegy!

— Egy szó? — kérdezi a férfi, a hangja mély, barátságos mormolás. A lány hirtelen ránéz, és odafordítja a tabletet, hogy megmutassa neki a kiemelt szót.

— Saperlipopette — mondja a férfi. A lány megdöbbenve néz rá. — Saperlipopette — ismétli, kimondva a régi francia szót. — Ez olyasmi, mint a „Jó ég!” vagy a „Jaj, istenem!”.

Alice elvigyorodik, visszatér az előbbi elpirulása.

— Köszönöm — mondja, és visszadől az ülésébe. A férfi újra kinyitja a könyvét. A lány gyorsan ránéz, majd megszólal.

— Egyébként... Alice vagyok.

— Yvon — jön a halk válasz, és a lap újra susog.

5:50. Reggel.

A vonat lelassul. A tablet fénye kialszik. Alice rutinszerűen visszateszi a tabletjét a táskájába. Yvon nem sietve feláll, és a könyvét visszateszi a hátizsákjába. Az emberek elkezdenek mozogni. A peron zajos élettel telik meg. Alice jobbra fordul, Yvon pedig megáll a kávégépnél.

Alice mozgásos elmosódással rendezi a polcokat. Alig éri el a legfelső polcot, ezért egy ingatag létrán áll. A bevásárlókocsik nyikorgó zajai nem vonják el a figyelmét a feladatáról. Letöröl egy ragacsos foltot egy polcról, majd siet, hogy elhozzon egy felmosót.

Egy számítógép képernyőjének hideg fénye villan Yvon arcára, amitől a vonásai élessé és sápadttá válnak.

— Rendben, nézzük — mondja, felemelve a vastag könyvet a pódiumáról. — Mi jellemzi Dantès és Caderousse beszélgetéseit? Valaki? — Körbenéz a csendes osztályteremben, de a tinédzserek csak visszabámulnak rá, az arcukon az unalom és a dac keveréke. Egy piercinges orrú lány nagy rágógumi buborékot fúj, egy tinédzser a sarokban nyújtózkodik, majd újra a könyvére hajtja a fejét.

— Rendben — sóhajtja Yvon, a hangja tele van beletörődéssel. — Segítek. Miért vitték a madárijesztőt a kórházba? — A kérdésre minden fej felpattan, és némán bámulnak rá. — Mert szénanáthát kapott a sok szalmától! — Néhány diák halvány, kelletlen mosolyt villant. — Mi ennek a viccnek a hangulata?

— Tiszta szarkazmus — mondja egy fiú. Yvon rámutat.

— Rejtett — vágja vissza. — Pont, mint Dantès és Caderousse szavai. Caderousse — írja a táblára, és aláhúzza. — Gyakran megjegyzi, a maga keserű, irigy módján, milyen szerencsés Dantès, hogy minden olyan könnyen jön neki, ami egyfajta passzív-agresszív szarkazmust tár fel. — Újra az osztály felé fordul, és a zsebébe dugja a kezét. — Gaspard Caderousse — mondja hangsúllyal —, egy a négy ember közül, akik hozzájárultak Edmond Dantès bebörtönzéséhez. Lusta és iszákos. A regény elején szabó Marseille-ben, de munkakerülő és részeges. Ez a lustaság és felelőtlenség végigkíséri az életét. Mit tudunk még róla? — kérdezi, de mindenki csendben marad. — Irigy és elégedetlen. Soha nem elégedett azzal, amije van. Fájdalmat érez a barátai jó szerencséje miatt, és az irigysége gyűlöletté, majd bűncselekménnyé fajul. Mindig úgy érzi, többet érdemel, mint amit kapott. Kapzsi és tisztességtelen. Folyamatosan tisztességtelen eszközökhöz folyamodik, hogy megkapja, amit akar. Képes lopni, sőt ölni is, hogy javítson a helyzetén. — Megáll, az ajka összenyomódik. — Tudom, hogy unalmas. De ez a tananyag — sóhajt, és nem kap reakciót. — Ez rajta lesz a vizsgán — jelenti ki.