LUCINDA RILEY

Rejtett szépség

LUCINDA RILEY

Rejtett szépség

A mű eredeti címe

The Hidden Girl

Copyright © Lucinda Riley Limited, 2024

„The Seven Sisters” Copyright © Lucinda Riley, 2014

Hungarian translation © Szigeti Judit

„The Seven Sisters” Hungarian translation © Kiss Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 963 452 971 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Előszó

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy a kezébe vette ezt a Lucinda Riley-regényt. Én Lucinda fia vagyok, Harry Whittaker. A nevemet A hét nővér című sorozat befejező része, az Atlas – Pa Salt története kapcsán ismerhette meg, amely édesanyám 2021-es halálát követően az én gondjaimra lett bízva.

Szeretném elmondani, hogyan jelenhetett meg 2024-ben a Rejtett szépség. Ehhez azonban be kell mutatnom Lucinda munkásságának rövid történetét. Remélem, velem tart!

1993 és 2000 között édesanyám nyolc regényt írt Lucinda Edmonds néven. Úgy tűnt, hogy a karrierje a Seeing Double című könyvvel derékba tört. A fiktív cselekmény azt sugallta, hogy a brit királyi családnak van egy törvénytelen tagja. Diana hercegné közelmúltbeli halála és a királyi család körüli ezt követő zűrzavar miatt a könyvesboltok túl kockázatosnak ítélték a kötetet. Ennek következtében Lucinda Edmonds könyvrendeléseit visszavonták, és a kiadója felbontotta vele a szerződést.

2000 és 2008 között három regényt írt, de egyik sem jelent meg. Aztán 2010-ben áttörést ért el. Az első Lucinda Riley néven írt könyve – az Orchideaház – felkerült a könyvesboltok polcaira. Ezzel az új névvel a világ egyik legsikeresebb női regényírójává vált, és a jelenlegi állás szerint hatvanmillió könyvet adott el.

Az új regényei mellett édesanyám átírta három korábbi Edmonds-könyvét is: az Ariát, amely Az olasz lány címmel jelent meg, a Not Quite an Angelt, amelyből az Angyalfa lett, és a már említett Seeing Double-t, amely A szerelmes levél címet kapta. A három, korábban kiadatlan regényét is nagy sikerrel jelentették meg.

Ez elvezet minket a Rejtett szépség című könyvhöz, amely eredetileg 1993-ban jelent meg Hidden Beauty címmel. Ez volt édesanyám második regénye, amelyet huszonhat éves korában írt. Gyakran emlegette, mennyire büszke erre a történetre, és az volt a szándéka, hogy újra bemutassa a világnak. Sajnos erre már nem volt lehetősége.

Amikor először olvastam, óriási hatással volt rám ez a regény, amely olyan témákat vet fel, mint a meghiúsult törekvések, a tiltott szerelem, a bosszú meg a gyilkosság… és végül a történet egy múltbeli, végzetes, elfeledett próféciában csúcsosodik ki. Azonnal feltűnt, hogy a kézirat tartalmazza mindazokat az elemeket, amelyek Lucinda későbbi munkáiban nagy hangsúlyt kaptak: a fényűző helyszíneket, a család fontosságát és a szerelem generációkon átívelő erejét. De, mint máskor, itt sem kerüli el az olyan súlyos valóságelemeket sem, mint a depresszió, az alkoholfüggőség és a nők elleni szexuális erőszak.

Kétségtelen, hogy Lucinda mindig is a világ legjobb történetmesélői közé tartozott, de természetes, hogy harmincéves pályafutása alatt egyre érettebb íróvá vált. Hosszasan dolgozott a három korábbi regénye átírásán, megváltoztatta a cselekményt, új szereplőket írt a történetekbe, és változtatott azok stílusán. Így aztán most én vállaltam át tőle ezt a feladatot, frissítettem és aktualizáltam a szöveget, elősegítve, hogy az Edmonds-regényből Riley-regény szülessen.

Csupa kihívás volt számomra ez a folyamat. Természetesen szerettem volna, ha az eredeti mű szövege a lehető legkevesebb ponton változik, de felelősségemnek éreztem, hogy modernizáljam a nézőpontot és az érzékenységet anélkül, hogy a regény lelkébe taposnék. Harminc év alatt a világ nagyon sokat változott, és az internetes kommentárok napról napra kegyetlenebbé válnak. Remélem, sikerült megfelelően egyensúlyoznom ezen a vékony kötélen, és méltó módon képviselni édesanyámat! Fontosnak tartom hangsúlyozni, mennyire jól ismerte Lucinda azt a világot, amelybe az olvasó most készül elmerülni. Fiatal korában színésznő és modell volt, és biztos vagyok benne, hogy a könyv bizonyos részei személyes tapasztalatokon alapulnak.

Akik ismerik a könyveit, tudják, hogy az édesanyám gyakran építette a cselekményeit valós történelmi események köré, rendszerint azért, hogy elmesélje az adott időszak kevésbé ismert történeteit. A hét nővér-sorozat a világháborúk feszültségeit, a Nagy-Britannia és Írország közötti konfliktust, az amerikai polgárjogi mozgalmat, valamint az ausztrál őslakosok és a spanyol romák kihívásait örökíti meg. Ebben a regényben, amelyet most a kezében tart, Lucinda a második világháború során megszállt Lengyelországban található treblinkai megsemmisítő tábor borzalmait beszéli el. A téma nyilvánvalóan fontos volt a számára, ahogy minden olyan olvasó számára is az lesz, aki együttérző és elkötelezett állampolgár. Remélte, hogy a regényben bemutatott fiktív események arra ösztönözhetik az embereket, hogy tovább olvassanak a holokausztról.

Így tehát a Rejtett szépség nem rejtőzködik tovább. Lucinda most újra várja visszatérő olvasóit, mint egy régi barát, készen arra, hogy visszavezesse őket a múltba, és körbeutazza velük a világot. És üdvözlet az új olvasóknak is! Nagyon örülök, hogy úgy döntöttek, eltöltenek egy kis időt Lucinda Riley-val.

Harry Whittaker

2024

Prológus

Az öregasszony meredten nézett Leah-ra, majd elmosolyodott, és az arca ezer ráncba gyűrődött. Leah azt gondolta, hogy legalább százötven éves lehet. Az általános iskolában, ahová járt, minden gyerek úgy hitte, hogy az asszony boszorkány, és vonít, mint egy banshee, amikor elhaladnak a szinte romos kunyhója mellett hazafelé a falun át. A felnőttek csak az öreg Meganként ismerték, aki sérült madarakat fogadott be, és gyógynövényekből készült főzetekkel gyógyította a törött szárnyakat. Volt, aki bolondnak tartotta, mások szerint gyógyítóképességekkel és különös szellemi erővel volt megáldva.

Leah édesanyja sajnálta őt.

– Szegény öreg nénike – mondta –, ott él egyedül abban a nyirkos, piszkos kunyhóban. – És megkérte a lányát, hogy szedjen össze néhány tojást a tyúkólból, és vigye el Megannek.

Leah szíve mindig ijedten kalapált, amikor bekopogott a repedezett ajtón. Az öregasszony általában lassan nyitotta ki, körülnézett, majd egy bólintással kikapta a tojásokat Leah kezéből. Az ajtó máris becsukódott, és a lány, amilyen gyorsan csak tudott, hazaszaladt.

Ám ma, amikor ismét bekopogott hozzá, az ajtó sokkal szélesebbre tárult, mint máskor, így Leah beláthatott Megan mögé, a sötét kunyhóba.

Az öregasszony egyre csak bámult rá.

– Én… én… Anya úgy gondolta, talán szeretne néhány tojást – hebegett Leah, és felé nyújtotta a dobozt, majd figyelte, ahogy a hosszú, csontos ujjak körbefogják.

– Köszönöm.

Leah-t meglepte a gyengéd hang, amely nem olyan volt, mint egy boszorkányé.

– Nem jössz be egy kicsit?

– Hát, én…

Ám a kislány vállát máris átölelte egy kar, és az asszony befelé tessékelte.

– Nem maradhatok sokáig. Anya keresni fog.

– Megmondhatod neki, hogy Megannel, a boszorkánnyal teáztál – felelte az idős nő kuncogva. – Ülj le oda! Épp vizet forralok. – Megan egy kopott karosszékre mutatott a kicsi, üres kályha mellett.

Leah feszengve leült, a két kezét összekulcsolta a lába alatt. Körülnézett a szűkös konyhában. Minden falon polcok sorakoztak, rajtuk pedig régi kávésüvegek, bennük furcsa színű főzetek. Megan levett egy üveget, kinyitotta, és két teáskanál sárga port tett egy régi, rozsdamentes acélból készült teáskannába. Vizet töltött rá a forralóból, majd a teáskannát két csészével együtt egy tálcára helyezte, a tálcát pedig letette Leah elé az asztalra. Ezután lassan leereszkedett a kályha másik oldalán álló karosszékbe.

– Töltenél, kedvesem?

Leah bólintott, előrehajolt, és a forró folyadékot a két csorba porceláncsészébe öntötte. Szippantott egyet a levegőbe. A folyadéknak furcsa, maró szaga volt.

– Semmi gond, nem akarlak megmérgezni. Tessék, először iszom én, és meglátod, meghalok-e. Csak gyermekláncfűtea. Jót fog tenni neked. – Két kézzel megfogta a csészét, és belekortyolt. – Kóstold meg!

Leah óvatosan az ajkához emelte a csészét, próbált szájon át lélegezni, mert a fűszeres aroma zavaróan erős volt számára. Ivott egy kortyot, és azonnal lenyelte, anélkül hogy megízlelte volna.

– Ugye nem is olyan rossz?

Leah megrázta a fejét, majd az asztalra tette a csészét.

Amíg Megan a teáját szürcsölgette, ő fészkelődött a székében.

– Köszönöm a teát. Nagyon finom volt, de most már tényleg mennem kell. Anya…

– Mindennap figyeltelek, amikor erre jártál. Rendkívüli szépség leszel, amikor felnősz. Már most látszik.

A kislány elpirult, ahogy Megan tetőtől talpig végigmérte zöld szemével.

– Könnyen lehet, hogy nem is akkora áldás ez, mint a világ hinné. Légy óvatos! – Az öregasszony a homlokát ráncolta, majd átnyúlt az asztal fölött.

Leah megborzongott, ahogy a csontos ujjak karmokként szorultak a csuklója köré. Pánik lett úrrá rajta.

– Igen, de én… nekem haza kell mennem.

Megan szeme a távolba révedt, a teste megfeszült.

– Van valami gonosz, érzem. Ébernek kell lenned. – A hangja felerősödött, és Leah megdermedt a félelemtől.

Az ujjak egyre erősebben szorították a csuklóját.

– Természetellenes dolgok… gonosz dolgok… soha ne játssz a természettel, összezavarod a dolgokat. Szegény férfi… elveszett lélek… meg van pecsételve a sorsa… Vissza fog jönni, hogy megtaláljon a lápvidéken… és te önszántadból fogsz visszatérni. Nem változtathatod meg a sorsot… légy vele óvatos!

Leah kezén hirtelen engedett a szorítás, Megan hátradőlt a székében, a szeme lecsukódott. A kislány azonnal felpattant, a bejárati ajtóhoz rohant, majd ki az utcára. Meg sem állt, amíg el nem érte a tyúkólat a kis teraszos ház mögött, ahol a szüleivel élt. Elhúzta a reteszt, és a földre rogyott, mire a tyúkok mind szétszaladtak.

Leah hátradöntötte a fejét a fából készült falnak, és hagyta, hogy a légzése lelassuljon. A falubelieknek igazuk volt. Megan bolond. Hogy értette azt, hogy vigyáznia kell? Ijesztő volt. Leah tizenegy évesen nem értette ezt. A legszívesebben azonnal az anyjához futott volna, de nem mondhatta el neki, hogy mi történt. Azt gondolná, hogy kitalálta, és azt mondaná, nem szép gonosz pletykákat terjeszteni egy szegény, tehetetlen idős hölgyről.

A kislány lassan felállt, és a hátsó ajtóhoz indult. Az otthon biztonságos illata megnyugvást hozott, amikor belépett a meleg konyhába.

– Szia, Leah! Éppen időben érkeztél a teához. Ülj le! – Doreen Thompson mosolyogva megfordult, majd aggodalom suhant át az arcán. – Mi történt, Leah? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

– Semmi, anya. Jól vagyok. Csak fáj a hasam, ennyi az egész.

– Valószínűleg azért, mert hirtelen sokat nőttél. Próbálj meg enni valamit, és biztosan jobban leszel.

Leah átsétált a konyhán, és erősen megölelte az anyját.

– Mi történt?

– Én csak… szeretlek, anya. – Leah befészkelte magát a megnyugtató ölelésbe, és máris sokkal jobban érezte magát.

De a következő héten, amikor az anyja megkérte, hogy vigyen tojást Megannek, határozottan megtagadta.

Megan hat hónappal később meghalt, és Leah örült neki.

ELSŐ RÉSZ

1976 júniusától
1977 októberéig

Első fejezet
Yorkshire, 1976 júniusa

Rose Delancey a terpentinbe helyezte finom cobolyecsetjét. Letette a palettáját a festékfoltos munkaasztalra, és belesüppedt a kopott karosszékbe, miközben kisimította dús, vörös haját az arcából. Fogta a fényképet, amely alapján dolgozott, és összehasonlította az előtte lévő állványra támasztott kész festménnyel.

Tökéletes volt a hasonlóság, bár nehéz volt megkülönböztetni az egyik karcsú kancát a másiktól. Ugyanakkor, amíg próbált összehozni egy gyűjteményt a munkáiból, hogy kiállíthassa egy londoni galériában, ilyen festményekből tudta fizetni a számláit.

Egy vagyonos helyi gazdától kapta a megbízást, aki három versenyló tulajdonosa volt. Ondine, a gesztenyebarna kanca, amely érzelmesen bámult Rose-ra a festményről, a második volt. A gazda ötszáz fontot fizetett minden képért. Rose ebből ki tudta cseréltetni a tetőt az omladozó farmházon, ahol a gyerekeivel lakott. Ez ugyan nem oldja majd meg az egyre súlyosbodó vizesedést, nem előzi meg a korhadást és a szuvasodást, de kezdetnek megteszi.

Rose bízott a kiállításban. Ha pár festményét el tudná adni, abból már törleszteni tudná a rengeteg adósságát. Az ígérgetése miatt kezdett hiteltelenné válni a banki ügyintéző előtt, és Rose tisztában volt vele, mennyire vékony pallón egyensúlyoz.

Ugyanakkor már nagyon régen állt utoljára a képeivel a nagyközönség elé… kis híján húsz éve. Egykor a kritikusok és a közönség egyaránt rajongtak érte – de az emberek talán már el is felejtették az óta a mesés időszak óta. Rose fiatal volt, gyönyörű, és rendkívül tehetséges… de aztán minden balul sült el, és elhagyta London csillogó fényeit, hogy visszavonultan éljen itt, Sawoodban, a yorkshire-i lápvidéken.

Igen, a jövő áprilisi kiállítással kétségtelenül kockázatot vállalt, de meg kellett térülnie.

Rose felállt, és ügyesen átküzdötte termetes alakját a zsúfolt műtermen. A nagy, osztatlan ablakon át kinézett a békés tájra. A kilátás mindig megnyugtatta, ezért is vásárolta meg ezt a farmházat, amely egy domb tetején állt, ahonnan zavartalan panoráma nyílt a völgyre. Messze lent a Leeming-tározó ezüstös csíkja éles kontrasztban állt a környezete buja zöldjével. Utálná elveszíteni ezt a csodás kilátást, de tudta, hogy ha a kiállítás megbukik, kénytelen lesz eladni a házat.

– A francba! A francba! A francba! – Rose belebokszolt a kemény szürke kőből készült ablakpárkányba.

Persze volt választása. Mindig is adott volt egy másik lehetőség, de azt már közel húsz éve következetesen elutasította.

Rose a testvérére, Davidre gondolt, aki a New York-i luxuslakásában, a gloucestershire-i vidéki rezidenciáján, az exkluzív karib-szigeteki villájában és az Amalfi-part mentén horgonyzó óceánjáró jachtján élt. Rose hosszú éjszakákon át töprengett azon, hogy segítséget kérjen tőle, miközben hallgatta a víz csöpögését az ágya jobb oldalán álló fémedénybe. De sokkal inkább nézne szembe a kilakoltatással, mint hogy pénzt kérjen a testvérétől. Túl sok minden alakult rosszul, túlságosan régen.

Rose évek óta nem látta a bátyját, csak újságcikkekből követte nyomon az üzleti életben való rakétaszerű felemelkedését. Legutóbb nyolc hónappal ezelőtt olvasott a felesége haláláról, ami után David egyedül maradt a tizenhat éves fiával.

Aztán egy hete kapott egy táviratot.

KEDVES ROSE STOP FONTOS ÜZLETI ELFOGLALTSÁGAIM VANNAK A KÖVETKEZŐ KÉT HÓNAPBAN STOP A FIAM, BRETT JÚNIUS 20-ÁN JÖN KI A BENTLAKÁSOS ISKOLÁBÓL STOP NEM AKAROM EGYEDÜL HAGYNI STOP MÉG MINDIG GYÁSZOLJA AZ ANYJÁT STOP ELMEHETNE HOZZÁD STOP A VIDÉKI LEVEGŐ JÓT TENNE NEKI STOP VEDD MAGADHOZ AUGUSZTUS VÉGÉIG STOP DAVID

A távirat érkezése miatt Rose öt napig be sem tette a lábát a műterembe. Hosszú sétákat tett a lápvidéken, és próbálta megfejteni David viselkedését.

Nos, nem sok mindent tehetett. David kész tények elé állította. A fiú idejön. Brett valószínűleg egy elkényeztetett, nagyképű kölyök, akinek nem fog tetszeni, hogy egy omladozó házban lakik, ahol nem akad más tennivaló, mint lógatni a lábát.

Rose azon tűnődött, vajon hogyan reagálnak majd a gyerekei az eddig ismeretlen unokatestvérük érkezésére. Ki kellett találnia, hogyan magyarázza el nekik Brett hirtelen felbukkanását, illetve a nagybátyjukét is, aki valószínűleg a világ egyik leggazdagabb embere.

Miles, Rose magas, jóképű húszéves fia csak bólint majd, és kérdés nélkül elfogadja a helyzetet, azonban a tizenöt éves Miranda… Rose a szokásos bűntudatot érezte, ahogy a nehéz természetű fogadott lányára gondolt.

Rose aggódott amiatt, hogy Miranda ennyire kezelhetetlen. A lány elkényeztetett és udvariatlan volt, és mindenen összekapott az anyjával. Rose mindig is törekedett rá, hogy ugyanolyan szeretettel forduljon felé, mint Miles felé. Az igyekezete ellenére Miranda mégis gyakran érezte úgy, sosem alakulhat ki közöttük olyan kötelék, mint az anyja és a vér szerinti fia között.

Rose mindent megtett, hogy nagyon szeresse őt, és a legjobbat nyújtsa neki. Ám ahelyett, hogy Miranda tett volna a békés légkörért, Rose úgy látta, hogy csak feszültséget okoz. A bűntudat, valamint az anya és lánya közötti kommunikáció hiánya oda vezetett, hogy a legjobb esetben is csak tolerálták egymást.

Rose tisztában volt vele, mennyire elkápráztatja majd a lányát Brett érkezése, ahogyan a fiú apjának elképesztő vagyona is. Biztos volt benne, hogy flörtölni fog a fiúval. Miranda csinos lány volt, és már eddig is sok szívet összetört. Rose azt kívánta, bár ne lenne ennyire… gátlástalan. Miranda teste már fejlett volt, és meg sem próbálta takargatni. A legtöbbet hozta ki csodás szőke hajából. Rose már lemondott arról, hogy tiltsa az élénkvörös rúzst és a rövid szoknyákat, mivel a lánya ilyenkor napokig duzzogott, amitől az egész házban rossz hangulat uralkodott.

Rose az órájára nézett. Miranda hamarosan megérkezik az iskolából, Miles pedig útban van hazafelé Leedsből, ahol épp véget ért az egyetemi szemeszter. Rose megkérte Mrs. Thompsont, hogy valami különlegeset készítsen a délutáni teához.

Rose csatlakozik majd a gyerekeihez, és úgy készül bejelenteni az unokaöccse közelgő érkezését, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy a bátyja fia velük tölti a vakációt.

Rose felkészült, hogy magára öltse a szerepet. Mivel egyikük sem tudhatja meg soha…

Második fejezet

– Leah, nincs kedved feljönni velem, és segíteni a házban? Holnap vendég érkezik Mrs. Delancey-hez, elő kell készítenem, és alaposan ki kell takarítanom az egyik felső szobát. Még szerencse, hogy nyár van. Ha kinyitjuk az ablakokat, kiszellőzik az a rettenetes, dohos szag – mondta Doreen Thompson egy grimasz kíséretében.

– Persze, felmegyek – felelte Leah, és az anyja arcát fürkészte.

Doreen dús, barna haját praktikusan rövidre vágatta. A nemrégiben készült dauer miatt a göndör tincsek kissé túl szoros fürtökbe rendeződtek a homlokán és a tarkóján. Az évek kemény munkája és a folytonos aggódás megőrizte szoborszerű alakjának karcsúságát, de túl sok ráncot vont harminchét éves arcára.

– Rendben, akkor ezt megbeszéltük. Menj, vedd fel a legkopottabb farmeredet, Leah. Szörnyű kosz lesz abban a szobában. És siess! Amint elkészülök apa ebédjével, indulni szeretnék.

Leah-nak több sem kellett. Felszaladt a lépcsőn, kinyitotta cipősdoboz-nagyságú szobájának ajtaját, és a ruhásszekrényéből előhúzott egy ócska, kopott farmert. Talált egy régi melegítőfelsőt, felvette, azután az ágy végébe ült, hogy a tükör előtt befonja derékig érő, mahagóniszínű fürtjeit. A hátán lelógó nehéz fonatával a tizenöt éves Leah fiatalabbnak tűnt a koránál, de ahogy felállt, a tükörben egy sokkal érettebb lány finoman fejlődő vonalai váltak láthatóvá. A korához képest mindig is magas volt – Doreenre ütött –, de az elmúlt egy évben mintha még inkább megnyúlt volna, és egy fejjel lehagyta a többi lányt az osztályában. Az édesanyja folyton azzal nyaggatta, hogy kinövi az erejét, Leah pedig csak egyre többet evett, hogy teltebbé tegye vékony alkatát, és ne legyen olyan piszkafa.

Az ágy alatt megtalálta az edzőcipőjét, gyorsan bekötötte a fűzőt, és alig várta, hogy fent lehessen a nagy házban. Imádta, amikor az anyja magával vitte oda. A saját kis házukhoz képest, ahol mindkét szinten csak két-két szoba volt, a farmház hatalmasnak és tágasnak érződött. Leah rajongott Mrs. Delancey-ért, aki annyira különbözött mindenki mástól, akit ismert, és nagyon szerencsésnek tartotta Mirandát, hogy ő az anyukája. Nem mintha nem szerette volna a saját édesanyját, de mivel a munkája mellett gondoskodnia kellett Leah édesapjáról is, Doreen olykor indulatos volt, és kiabált. Leah tudta, hogy csak azért teszi, mert fáradt, és amennyire csak tudott, igyekezett segíteni neki a teendőkben.

Alig emlékezett már arra az időre, amikor az apja még tudott járni. Leah négyéves volt, amikor a férfi reumás ízületi gyulladást kapott, és az elmúlt tizenegy évben kerekesszékhez volt kötve. Otthagyta a kemény, kétkezi munkát a gyapjúgyárban, Leah anyja pedig elszegődött házvezetőnőnek Mrs. Delancey-hez, hogy pénzt keressen a családnak. Leah soha nem hallotta az apját panaszkodni, és tudta, bűntudata van amiatt, hogy a feleségének kell gondoskodnia róla és a megélhetésükről.

Leah nagyon szerette az apukáját, és igyekezett a lehető legtöbb időt tölteni vele, hogy társaságot biztosítson a számára.

Leszaladt a lépcsőn, és bekopogott az elülső szoba ajtaján. Amikor az apja megbetegedett, a nappalit a szülei hálószobájává alakították át, és a tanács a konyhából nyíló spájzban egy zuhanyzót és egy vécét alakított ki.

– Gyere be!

Leah benyitott. Mr. Thompson a szokásos helyén ült, az ablak mellett. Barna szeme – amit lánya is örökölt tőle – felragyogott, ahogy megpillantotta a lányát.

– Szia, kicsim! Gyere, adj egy csókot az apádnak!

Leah arcon csókolta.

– Megyek, segítek anyának fent, a házban.

– Jól van, kislányom. Később találkozunk. Érezd jól magad!

– Úgy lesz. Anya mindjárt hozza a szendvicseidet.

– Csodás. Szia, kicsim!

Leah becsukta az ajtót, és a konyhába ment, ahol az anyja éppen egy tál löncshúsos szendvicset takart le rizspapírral.

– Beviszem ezt apádnak, azután mehetünk, Leah – mondta.

Oxenhope-ból jó három kilométeres séta vezetett a Sawood nevű apró falucskába, ahol Mrs. Delancey farmháza állt a domb tetején. Mrs. Thompson általában biciklivel ment, de ma, mivel Leah is vele tartott, gyors léptekkel gyalogoltak ki a faluból, majd fel a dombra a lápvidék felé.

A nap fényesen ragyogott a kék égen, meleg, kellemes idő volt. Ennek ellenére, a visszaútra gondolva, Leah a vállára terítette az anorákját, mivel tudta, hogy a lápvidéken hirtelen le tud esni a hőmérséklet.

– Azt hiszem, kánikulára számíthatunk az idén – jegyezte meg Doreen. – Mrs. Delancey azt mondta, hogy az unokaöccse érkezik hozzájuk. Nem is tudtam, hogy van unokaöccse.

– Hány éves?

– Tinédzser. Ez azt jelenti, hogy Mrs. Delancey-nál tele lesz a ház, hiszen Miles is hazajön az egyetemről, és Mirandának is véget ért a tanítás. Mindeközben még azt a kiállítást is szervezi.

Egy ideig csendben gyalogoltak.

– Kérdezhetek valamit, anya? – szólalt meg újra Leah.

– Persze – felelte az anyja.

– Te mit… mit gondolsz Milesról?

Mrs. Thompson megtorpant, és Leah-ra nézett.

– Természetesen kedvelem őt. Végül is segítettem őt felnevelni, nem igaz? Miért kérdezel ilyen butaságokat?

– Ó, csak úgy! – felelte a lány sietve, látva az anyja védekező arckifejezését.

– Persze, ha arról a kis hölgyemény húgáról kérdeznél, hát… azok a holmik, amiket néha visel… Nem illendőek az ő korában.

Leah csodálta azokat a merész ruhákat, amelyeket Miranda viselt, ahogy azt is, ahogy a fiúk a lány köré sereglettek a Greenhead Középiskolában, ahol egy évfolyamba jártak. Olykor látta Mirandát iskola után, amint a Cliffe Castle Park felé tartott egy csapat náluk egy évvel idősebb fiú társaságában. Nem értette, hogy nézhet ki Miranda ilyen jól és ennyire felnőttesen abban az unalmas iskolai egyenruhában, ami Leah-nak csak a véznaságát emelte ki. Bár Miranda mindössze egy hónappal volt idősebb nála, Leah gyereknek érezte magát mellette.

– Azt mondod, hogy Mrs. Delancey-nak nincs pénze, de Miranda folyton új ruhákban jár. Ezenkívül abban a nagy házban laknak.

Mrs. Thompson mindent tudó arckifejezéssel bólintott.

– Minden csak viszonyítás kérdése, Leah. Vegyük például a mi családunkat. Egy lyukas garasunk sincs, és Mrs. Delancey is ugyanezt állítja magáról. Ugyanakkor ő régen gazdag volt, nagyon gazdag. És ahhoz képest gondolja most azt, hogy szegény. Érted?

– Azt hiszem, igen.

– Miranda akkor panaszkodik, ha nem tud új ruhát venni, amikor buliba megy. Te akkor panaszkodsz, ha nincs étel az asztalon vacsorára.

– És most miért nem gazdagok?

Az anyja legyintett.

– Hát, nem tudom, mit csinált a pénzével Mrs. Delancey, de csak néhány éve kezdett el újra festeni, úgyhogy valószínűleg már jó ideje nem adott el semmit. Na, de most már elég ebből a fecsegésből! Szedd a lábad, lányom, különben elkésünk.

Mrs. Thompson kinyitotta a ház hátsó ajtaját, amely közvetlenül a konyhába vezetett. A helyiség egymagában nagyobb volt, mint Leah-ék házának teljes alsó szintje.

Miranda, aki élénk rózsaszín selyemköntöst és hozzá illő bojtos papucsot viselt, a hosszú, polírozott fenyőfa asztalnál reggelizett, szőke haja csillogott a napfényben.

– Szia, Doreen! Pont időben érkeztél, hogy készíts nekem még egy pirítóst!

– Hát, azt várhatod, fiatal hölgy. Rengeteg dolgom van ma, elő kell készítenem azt a szobát az anyád vendége számára.

– Akkor Leah biztosan szívesen elkészíti nekem, nem igaz, drágám? – kérdezte Miranda vontatottan.

Leah az anyjára nézett, aki válaszolni készült, de a lány megelőzte:

– Persze, szívesen. Te csak menj fel, anya, mindjárt jövök én is.

Mrs. Thompson a homlokát ráncolta, megvonta a vállát, majd távozott a konyhából. Leah bedobott néhány szelet kenyeret a pirítóba.

– Ahányszor látlak, mindig egyre magasabb vagy – mondta Miranda, és lassan végigmérte Leah-t. – Fogyókúrázol? Nagyon vékony vagy.

– Ó, dehogy! Anya szerint bélpoklos vagyok. Ha tehetném, még a tányért is mindig kinyalnám.

– Szerencsés vagy. Én csak ránézek a tejszínre, és már attól felszedek pár kilót – panaszkodott Miranda.

– De csodás alakod van. Az évfolyamban minden fiú ezt mondja. – Leah összerezzent, ahogy a kenyér kiugrott a háta mögött lévő pirítóból.

– Zsírszegény vajkrémet használj, és csak vékony réteg lekvárt tegyél rá. És még mit mondanak rólam a fiúk? – kérdezte Miranda félvállról.

Leah elpirult.

– Hát, azt, hogy… szép vagy.

– Szerinted is szép vagyok, Leah?

– Ó, igen, nagyon! És… tetszenek a ruháid. – Leah letette a tányér pirítóst Miranda elé. – Kérsz még egy csésze teát?

Miranda bólintott.

– Hát, meg kellene mondanod az én drágalátos anyukámnak, hogy tetszenek a ruháim. Ő már attól kiborul, ha a szoknyám a bokám fölé ér! Annyira prűd! Tölts magadnak egy csésze teát, és maradj itt velem, amíg eszem.

Leah tétovázott.

– Inkább nem. Fel kell mennem, hogy segítsek anyának.

– Ahogy akarod. Ha később lesz időd, gyere be a szobámba, és megmutatom az új ruhámat, amit szombaton vettem.

– Szívesen. Később találkozunk!

– Rendben.

Leah megmászott kétemeletnyi nyikorgó lépcsőt, ahol megtalálta az anyukáját, aki vadul rázta a kopott szőnyeget a széles folyosón.

– Éppen érted akartam menni. Szükségem van a segítségedre, hogy megfordítsuk a matracot. Az egyik sarka penészes. Begyújtottam a kályhát, próbálom kicsit kiszárítani a szobát.

Leah követte az anyját a nagy hálószobába, és megfogta a franciaágyon lévő nehéz matrac egyik végét.

– Jó, most emeld az oldalára… így. Remélem, nem válik szokásoddá, hogy megengedd annak a kisasszonynak, hogy úgy bánjon veled, mint egy szolgálóval. Ha a kisujjadat nyújtod neki, az egész karodat akarja. Legközelebb mondj nemet, kislányom. Nem a te dolgod, hogy kiszolgáld.

– Sajnálom, anya. Olyan felnőttes, nem?

Doreen Thompson észrevette a lánya szemében a csodálatot.

– Igen, az, és nem példa a számodra, kisasszony. – Doreen sóhajtott egyet, és csípőre tette a kezét. – Na, most már jobb. Lepedőt csak az utolsó pillanatban húzunk rá. Így lesz ideje kiszáradni, és ha szerencsénk van, az a szegény pára elkerüli, hogy tüdőgyulladást kapjon – mondta, és az ablakra nézett. – Van ablaktisztító abban a dobozban. Sikáld meg azokat a piszkos üvegeket, kicsim, jó?

Leah bólintott, és az ablakhoz vitte a flakont. Végighúzta az ujját az ablakkereten, és ezzel elüldözött egy kis pókot a hálójából.

– Lemegyek a porszívóért – jelentette be az anyja.

Mrs. Thompson kiment a szobából, Leah pedig hozzáfogott a piszkos ablaküveg megtisztításához: szétkente a folyadékot az üvegen, és addig dörzsölte, amíg a rongy teljesen fekete nem lett. Amikor mind a négy kis ablakot megtisztította, kinézett. A nap még mindig sütött, fénnyel árasztotta el a lápvidéket. Csodálatos kilátás nyílt innen a völgyre és a víztározó túloldalán fekvő Oxenhope falu kéményeire.

Leah észrevett egy alakot, aki egy kisebb dombon ült, körülbelül fél kilométerre a háztól. Az alak a térdét magához húzva a völgyet kémlelte. Leah felismerte a dús, fekete hajat. Miles volt az.

Miles mindig félelmet keltett benne. Soha nem mosolygott, soha nem köszönt; egyszerűen csak… bámult Leah-ra. Amikor otthon volt, úgy tűnt, órákat képes egyedül eltölteni a lápvidéken. A lány csak ritkán látta a fiút, amint fekete sziluettként suhant át a napfényben a völgy fölött Mr. Morris valamelyik lován.

Miles hirtelen megfordult. És mintha tudta volna, hogy Leah figyeli, sötét szemét közvetlenül rá szegezte. Leah érezte, ahogy a pillantása belé hatol. Teljesen megdermedt, egy pillanatig mozdulni sem bírt, majd megborzongott, és gyorsan elment az ablaktól.

Az anyja megérkezett a porszívóval.

– Gyerünk, Leah, folytasd! Még a negyedét sem tisztítottad meg azoknak az ablakoknak.

Leah vonakodva visszament az ablakhoz.

A dombon ekkor már nem ült senki.

– Doreen, meg akartam kérdezni, hogy nem szeretne-e Leah keresni egy kis zsebpénzt?

Leah a konyhában teázott az anyjával, mielőtt visszaindultak volna a faluba. Mrs. Delancey az ajtóban állt, egy kötényben, amelyet élénk, olajos színfoltok borítottak. Mosolyogva nézett a lányra.

– Hát, szerintem ez nagyszerűen hangzik, nem igaz, Leah? – fordult a lányához Mrs. Thompson.

– Igen, Mrs. Delancey. Mivel szeretne megbízni?

– Tudod, holnap érkezik az unokaöcsém, Brett. Az a helyzet, hogy nyakig benne vagyok a festésben a kiállítás miatt. Így is alig van időm, nemhogy még mindennap főzzek. Arra gondoltam, lenne-e kedved segíteni anyukádnak a ház rendben tartásában, meg reggelit és vacsorát készíteni nekem és a gyerekeknek. Az enyémek tökéletesen képesek ellátni magukat, de az unokaöcsém… Nos, mondjuk úgy, hogy ő sokkal nagyobb kényelemhez van szokva. Természetesen, Doreen, magának is többet fizetek a pluszórákért, és Leah-nak is adok valamit.

Mrs. Thompson Leah-ra nézett.

– Ha egyikünk otthon tud lenni, hogy elkészítse a vacsorát apádnak, szerintem ez nagyszerű ötlet, igaz, Leah?

A lány tudta, hogy az anyja örülne egy kis extra bevételnek. Bólintott.

– Igen, Mrs. Delancey, ez nagyon jó lenne.

– Akkor ezt meg is beszéltük. Van egy régi biciklim a pajtában, azt használhatod. Brett holnap délután érkezik, és szeretném, ha valami különlegeset készítene vacsorára. Az étkezőben fogunk enni. Vegyék elő a Wedgwood étkészletet, és írják össze, hogy mire lesz szükség a héten. Felhívom a farmboltot, és megkérem őket, hogy szállítsanak ki mindent. Most pedig muszáj visszamennem a műtermembe. Holnap találkozunk!

– Rendben, Mrs. Delancey – mondta Mrs. Thompson.

Rose elindult kifelé a konyhából, majd hirtelen visszafordult, mintha eszébe jutott volna még valami.

– Ha az unokaöcsém kicsit… másnak tűnne, ne is törődjenek vele. Az anyja nemrég halt meg, és mint mondtam, a legjobbhoz van szokva – mondta, és mintha összerezzent volna. – Szóval, akkor viszlát holnap! – Azzal távozott a konyhából, és becsukta az ajtót.

– Szegény gyerek, ilyen korán elveszíteni az anyját! – Mrs. Thompson elöblögette a teáscsészéket a mosogatóban.

Kinyílt az ajtó, és Miranda libbent be rajta szűk, piros miniszoknyában meg mélyen dekoltált, könnyű, nyári felsőben.

– Azt hittem, bejössz megnézni az új ruhámat, Leah.

– Hát…

– Mindegy. Azért jöttem, hogy megmutassam. Mit gondolsz? Ugye milyen jó? – Miranda mosolygott, és megpördült.

– Szerintem…

– Azt hiszem, indulnunk kell, hogy elkészítsük az apád vacsoráját – vágott közbe Leah anyja.

Miranda rá sem hederített.

– Ezt az új butikban vettem Keighley-ben. Holnap este lesz rajtam, amikor az unokatestvérem megérkezik vacsorára – magyarázta széles mosollyal. – Ugye tudod, hogy az apja az egyik leggazdagabb ember a világon?

– Ugyan, ne találj ki ilyen történeteket, kis hölgy! – korholta Mrs. Thompson.

– Ez az igazság! – Miranda leült egy székre, a lábát az asztalra lendítette, kivillantva fehér combját. – A drága édesanyám ezt eddig eltitkolta előlünk. A bátyja David Cooper. Az a David Cooper. – Hatásszünetet tartott, de miután semmilyen reakció nem érkezett, összeráncolta a homlokát. – Csak nem azt akarják mondani, hogy még soha nem hallottak róla? Hiszen világhírű! Az övé a Cooper Industries. A világ egyik legnagyobb vállalata! Isten tudja, miért kell ebben a viskóban élnünk, amikor a jó öreg Rosie-nak ő a testvére.

– Kisasszony, ne nevezd az anyukádat Rosie-nak!

– Elnézést, Mrs. T. – felelte Miranda. – Én meg azt hittem, hogy soha semmi izgalmas nem történik ezen a nyomortanyán, erre egyszer csak a semmiből kiderül, hogy van egy dúsgazdag nagybátyám, akinek a fia holnap érkezik hozzánk. És, ami a legjobb… tizenhat éves. Kíváncsi vagyok, van-e barátnője?

– Miranda, légy kedves hozzá! Szegény nemrég veszítette el az anyukáját.

– Ne aggódjon, Mrs. T., úgy lesz… – felelte a lány vigyorogva. – Na, de most kipróbálom az új arcpakolásomat. Később találkozunk! – Azzal felállt, és távozott.

Mrs. Thompson a fejét ingatta.

– Gyere, Leah, induljunk! Holnap sűrű napunk lesz. – Megtörölte a kezét a konyharuhában, és az ajtó felé biccentett. – Bajt szimatolok.

Harmadik fejezet

A hosszú, fekete limuzin puhán suhant át a festői yorkshire-i falvakon. Az emberek kíváncsian nézték, és megpróbálták kivenni a sötét alakot a sötétített üveg mögött.

Brett Cooper borúsan bámult vissza rájuk, és mivel tudta, hogy nem látják, mindenféle groteszk grimaszt vágott. Az ég beborult, és eleredt az eső. A környező lápvidék olyan sivárnak tűnt, amilyennek a lelkét érezte.

Brett előrehajolt, és kivett egy doboz kólát a minibárból. A kocsi belseje egy luxuskoporsóra emlékeztette, a kárpit hasított bőr volt, és minden oldalon rolók lógtak az ablakokon, hogy az apja kizárhassa a külvilágot.

A fiú megnyomott egy gombot.

– Mennyi van még hátra, Bill?

– Már csak félóra, uram – felelte egy fémes hang.

Brett elengedte a gombot, kinyújtotta hosszú, farmerba bújtatott lábát, és belekortyolt a kólába.

Az apja megígérte, hogy érte jön az iskolába, és együtt mennek fel Yorkshire-ba, hogy személyesen mutassa be őt a nagynénjének. De amikor izgatottan beszállt a kocsi hátsó ülésére, azt üresen találta.

Bill, az apja sofőrje közölte vele, hogy Mr. Cooper sajnálja, de hamarabb kellett Amerikába repülnie.

Az ötórás út alatt Brett haraggal gondolt az apjára, amiért – akárcsak gyermekkorában – újra és újra magára hagyta. A fiú tartott attól, hogy egyedül kell szembenéznie ezzel az ismeretlen nagynénivel, és mélyen elszomorította, hogy nincs vele az édesanyja, aki enyhíthetné az érzést, hogy az apja egy cseppet sem törődik vele.

Könnyek gyűltek a szemébe, amikor az egy évvel korábbi eseményekre gondolt. Egyenesen a nizzai repülőtérre repült, ahol az anyja várt rá. Elhajtottak a Cap Ferratban bérelt villába, és egy csodálatos nyarat töltöttek együtt, csak ők ketten. Az apja néhányszor meglátogatta ugyan őket, de a napjait főleg az irodájában vagy a jachtján töltötte, ahol a fontos üzleti partnereit szórakoztatta, akik repülőn érkeztek hozzá.

Azután három hónappal később az anyja már nem élt. Felidézte a napot, amikor bekísérték a kollégiumi vezető irodájába, és közölték vele a rossz hírt. Brett visszament az üres szobájába, leült az ágya szélére, és csak meredt maga elé. Ott volt az a rengeteg pénz és luxus, de mégsem tudta megmenteni az anyját. Gyűlölte őt, amiért nem mondta el neki, hogy beteg. Hát nem tudta, milyen érzés lesz a fiának, ha nem lehet ott vele az utolsó napjaiban?

És az apja… ő is tudta, de nem mondott neki semmit.

Brett azt gyanította, hogy az apja tudatosan döntött úgy, hogy minden energiáját az üzletre fordítja. Úgy tűnt, ez az egyetlen dolog, ami érdekli. Brett sokszor töprengett azon, hogy vajon David miért is házasodott meg egyáltalán. Az édesanyja azonban nagyon hűséges nő volt. Soha nem panaszkodott, hogy ritkán látja a férjét, vagy hogy ő és a fia érezhetően a férfi fontossági sorrendjének végén állnak. Csak egyszer hallotta őket veszekedni, még négyéves korában.

– Az isten szerelmére, Vivien, kérlek, gondold át! New York lenyűgöző hely. Amikor Brett iskolába megy, bármikor odarepülhet a szünidőkre. A lakás csodálatos. Legalább gyere, és nézd meg!

– Nem, David, ne haragudj – felelte az anyja halkan. – Angliában akarok maradni, hogy itt legyek, ha Brettnek szüksége van rám.

Amikor felnőtt, a fiú rájött, hogy aznap az anyja hozott egy döntést. És mellette döntött. Ezután az apja egyre kevesebbet járt haza, New Yorkban volt a bázisa, és csak ritkán hozta fel újra a költözés kérdését.

Amikor Brett megkezdte a tanulmányait az Etonban, a fiúk kérdezősködtek a híres apukájáról. Ő mindig azt válaszolta, hogy „nagyszerű ember” vagy „nagyon jó fej”, de valójában nem tudta, milyen. Tizenhárom éves korában David félrevonta a fiát, és megmutatta neki az új lakóépület tervrajzait, amelyet építtetett. Brett megpróbált érdeklődést mutatni az apja dolgai iránt.

– Amint végzel Cambridge-ben, beszállsz az üzletbe, hogy lásd, hogy mennek a dolgok. Egy nap ez az egész a tiéd lesz, Brett.

A fiú csak bólintott, de magában mosolygott. A legkevésbé sem érdekelte az apja birodalma. Nem volt érzéke a számokhoz, és a statisztikák felfoghatatlanok voltak a számára.

Épp csak sikerült felvételt nyernie az Etonba, mert az irodalomdolgozatára magas pontszámot kapott. Az elmúlt két évben éjjelente hideg verejtékben ébredt, ahogy kezdte felfogni, milyen jövőt képzelt el számára az apja. Tavaly, Cap Ferratban kiöntötte a szívét az anyjának, és elmondta neki, mit érez. Az anyja elképedve nézett rá, amikor Brett néhány festményét is megmutatta neki.

– Jóságos ég, drágám! Fogalmam sem volt róla, hogy te ilyen csodásan festesz. Ezek lenyűgözőek! Igazi tehetség vagy. Meg kell mutatnom őket az apádnak.

David mindössze futó pillantást vetett a képre, és vállat vont.

– Nem rossz. Jó, ha egy üzletembernek van valamilyen hobbija, amivel lazítani tud.

Brett ezután elpakolta a vízfestékeit és a festőállványát. Az anyja próbálta megvigasztalni, és biztatta, hogy folytassa a villájukból a szemük elé táruló gyönyörű táj megörökítését.

– Felesleges, anya. Sohasem fogja megengedni, hogy művészeti iskolába járjak, soha. Már mindent eltervezett. Annyira biztos benne, hogy bejutok Cambridge-be, hogy eszébe sem jut, hogy esetleg elbukok a vizsgákon.

– Figyelj, Brett, megígérem, hogy beszélek vele. Még csak tizenöt éves vagy. Biztos, hogy meg tudjuk értetni vele, amikor eljön az ideje. Muszáj folytatnod a festést, kicsim. Nagyon ígéretes, amit csinálsz!

Brett megrázta a fejét. Egy hónappal később visszament az iskolába, és lefestette az anyját, amint a gloucestershire-i otthonuk kertjében ül a hintán. A kedvenc fényképéről másolta le, amely a legjobban ábrázolta Vivien finom szépségét. Azt tervezte, hogy karácsonyra odaadja neki. De addigra meghalt az édesanyja, és a festmény azóta is a kollégiumi ágya alatt hevert becsomagolva. Azóta nem tette be a lábát a rajzterembe.

Az anyja halála után nyolc hónappal Brett még mindig úgy érezte, mintha csak előző nap történt volna a tragédia. Azelőtt őkörülötte forgott a világa, ő jelentette számára a támaszt és a biztonságot. Így, hogy nem maradt egy közvetítő közte és az apja között, a fiú szörnyen sebezhetőnek érezte magát.

Arra számított, hogy a szünidőben a gloucestershire-i házba megy majd haza, vagy esetleg Antiguába. Így azután, amikor megkapta a levelet, amelyet Pat, David személyi asszisztense gépelt, és amelyben közölte vele, hogy az apja Yorkshire-ba küldi a nagynénjéhez, akiről azelőtt még sohasem hallott, ez csak tovább fokozta az elkeseredését. Hiába próbált kapcsolatba lépni New Yorkban tartózkodó apjával, hogy tiltakozzon, Pat nem továbbította a hívásait.

– Az apád ragaszkodik hozzá, hogy odautazz, drága Brett, és rendkívül elfoglalt lesz a következő hónapokban. Biztosan minden rendben lesz. Küldök neked ötszáz fontot költőpénznek. Szólj, ha kérsz még, rendben?

Brett tudta, hogy nincs értelme vitatkozni. David Cooper mindig elérte, amit akart.

Megcsörrent a limuzin belső telefonja.

– Még öt perc, uram, és megérkezünk. Innen is láthatja a házat. Ha balra néz, ott van fent, a dombtetőn.

Brett a szemerkélő esőn át megpillantotta az épületet. Egy nagy, szürke kőből épült ház állt egymagában a lápvidékkel körülvéve. Olyan elhagyatottnak és barátságtalannak tűnt, mintha egy Dickens-novellából került volna oda.

– Sivár egy épület – motyogta magának.

Ahogy a limuzin elindult felfelé a dombon, a szíve szaporábban kezdett verni. Immáron sokadszorra azt kívánta, bár ott ülne mellette az anyja, és megnyugtatná, hogy minden rendben lesz.

Az autó lassan begördült a ház elé, majd megállt. Brett vett egy mély lélegzetet. Az anyja nélkül kénytelen lesz egyedül szembenézni a helyzettel.

Rose hallotta, hogy a kocsi megáll a ház előtt. Kilesett a műterme ablakának sarkán, és megpillantotta a sötétített ablakú, hatalmas limuzint. Nézte, ahogy a sofőr kiszáll, majd hátrasétál, hogy kinyissa a hátsó ajtót. Rose visszatartotta a lélegzetét, miközben a magas fiatalember kiszállt a kocsiból. A sofőr becsukta mögötte az ajtót, amiből megértette, hogy Brett egyedül érkezett.

– Hála istennek! – sóhajtott fel.

Mivel észrevétlenül figyelhette, alaposan szemügyre vette a bátyja fiát. Vörös hajában felismerte a sajátját. És ahogy megfordult, David mélykék szemét és markáns állát vélte felfedezni a fiú vonásaiban. Brett rendkívül jóképű fiatalember volt. Rose figyelte, ahogy idegesen matat valami után a kabátja zsebében, miközben a sofőr kiemeli a bőröndjeit a csomagtartóból, és elindul a bejárati ajtó felé. Rose valami miatt kétségbeesettnek látta a fiút. Valószínűleg sokkal idegesebb, mint én, gondolta. Megszólalt a csengő, és Rose gyorsan megnézte magát a tükörben. Hallotta, hogy kérésének megfelelően Mrs. Thompson ajtót nyit. Rose délutánra elküldte Milest és Mirandát lovagolni, mivel szeretett volna egy kis időt négyszemközt tölteni Brett-tel.

A fiú hangja kísértetiesen emlékeztetett Davidére, ahogy Mrs. Thompsonnal beszélgetett, miközben a nő bevezette a nappaliba. Rose óvatosan kinyitotta az ajtót, és lassan végigsétált a folyosón. A sofőr az utolsó bőröndöt is behozta a házba.

– Feltételezem, hogy ön Ms. Cooper.

– Nos, valójában Delancey a nevem.

– Elnézést, Ms. Delancey. Mr. Cooper hálás önnek. Megkért, hogy adjam át önnek ezt, Brett költségeinek fedezetére. – A sofőr egy borítékot adott át Rose-nak.

– Köszönöm. Kér egy csésze teát, vagy valami harapnivalót? Hosszú az út visszafelé.

– Nem, Ms. Delancey. Köszönöm, de azonnal indulnom kell. Ötkor fel kell vennem egypár utast Leedsben, a Bradford reptéren.

– Ezek szerint David keményen megdolgoztatja.

– Elég elfoglalt vagyok, de élvezem. Közel tizenhárom éve dolgozom neki, és Brettet egészen kicsi kora óta ismerem. Jó fiú, nem lesz gondja vele. Ha egy kicsit csendesnek tűnik, nos, nehéz időszak ez a számára. Rajongott az édesanyjáért. Szörnyű tragédia érte.

– Ne aggódjon, vigyázunk rá. Biztosan jól kijövünk majd. Vezessen óvatosan!

– Úgy lesz. – Bill megérintette a kalapját. – Viszlát, Ms. Delancey!

Rose becsukta az ajtót, és hallotta, amint a limuzin elhajt. Felbontotta a borítékot, és benne a Cooper Industries üdvözlőkártyáját és ezer font készpénzt talált.

– Jóságos ég! – suttogta. – Kaviárral és pezsgővel kell majd etetnem a fiút minden este, hogy ennyi pénzt elköltsek. – A borítékot bő szoknyája zsebébe rejtette, és közben azon töprengett, mikor hívhatja ki az ácsot, hogy ajánlatot kérjen a tetőre, majd benyitott a nappaliba.

Brett nem tudta volna megmondani, hogy milyennek képzelte az ismeretlen nagynénjét, de biztos, hogy nem olyannak, amilyen az a nő volt, aki belépett a nappaliba. Az édesanyja mindig is azon töprengett, kitől örökölhette Brett a szokatlan vöröses-arany hajszínét, és ez most kiderült. Rose néni teltkarcsú hölgy volt, élénk színű blúzt és parasztszoknyát viselt. Brett látta, hogy egykor nagyon szép lehetett. Művészszeme azonnal felfigyelt finom testalkatára és a markáns, magas arccsontjára. Az arcán a legmeghatározóbb a hatalmas zöld szeme volt, széles, telt ajka pedig Davidére hasonlított. Mosolya mögül kivillant szabályos, fehér fogsora.

Az arca ismerős volt, és Brett tudta, hogy látta már valahol, de azt nem, hogy hol.

– Üdvözöllek, Brett! Én Rose vagyok – köszöntötte a nő meleg, mély hangján.

Brett felállt.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, Rose néni! – felelte a fiú, és kezet nyújtott.

Ám Rose ahelyett, hogy kezet rázott volna vele, szorosan átölelte. Brett parfüm és még valaminek az illatát érezte… igen, biztos volt benne, hogy az olajfesték jellegzetes szaga az. A nagynénje elengedte, leült a kanapéra, és megpaskolta a helyet maga mellett. Brett mellé ült, és Rose a két tenyerébe fogta a kezét.

– Nagyon örülök, hogy itt vagy velünk, Brett. Biztosan furcsa lehet neked, hogy olyan rokonokhoz kellett utaznod, akikkel még sosem találkoztál. De szerintem hamar megszokod. Gondolom, éhes vagy a hosszú út után. Kérsz valamit enni?

– Nem, köszönöm. Bill összekészített nekem egy elemózsiáskosarat az ideútra.

– Esetleg egy csésze teát?

– Az jólesne, köszönöm.

– Megkérem Doreent, hogy hozza be.

Amíg Rose a konyhába ment, Brett körülnézett a rendetlen, régi bútorokkal meg mindenféle csecsebecsével telezsúfolt szobában, de leginkább a jellegzetes festmények ragadták meg a figyelmét…

– Milyen hosszú volt az út? – kérdezte Rose, és ismét leült a fiú mellé.

– Ó, úgy öt óra. Nem volt nagy forgalom.

– Gondolom, elfáradtál.

– Egy kicsit.

– Miután megittuk a teát, megmutatom a szobádat. A ház most nagyon csendes, mivel a gyerekeim lovagolni mentek. Gondolom, szeretnél lepihenni vacsora előtt.

– Igen, talán – felelte Brett.

Elhallgattak. Rose azon tűnődött, mit is mondhatna az unokaöccsének.

– Ó, itt is van Doreen a teával. Cukorral iszod?

– Nem, köszönöm, Rose néni.

– Ó, az istenért! Hagyd ezt a nénizést, jó? – kérte Rose mosolyogva. – Már majdnem felnőtt vagy, vénségesnek érzem magam, ha ezt mondod. A gyerekeim is Rose-nak szólítanak. Utálom, ha azt mondják, „anya” vagy „mama”.

Látva a fiú arcán a fájdalmat, Rose az ajkába harapott. Ez a félénk, feszengő fiatalember, aki még mindig az anyját gyászolta, nem is különbözhetett volna jobban attól a magabiztos, arrogáns fiútól, akire Rose számított.

– Ma este a vacsoránál találkozni fogsz Milesszal és Mirandával. A lányom tizenöt éves, csak néhány hónappal fiatalabb nálad, szóval jó társaság lesz a számodra.

– És hány éves a fiad?

– Miles húszéves, és most fejezte be a második évét a Leedsi Egyetemen. Nem egy beszédes típus, szóval ne aggódj, ha időbe telik, amíg megismered. Biztosan jól kijöttök majd egymással. – Rose alig akarta elhinni, hogy tényleg itt ül, és az unokaöccsével beszélget. – Nos, ha végeztél a teával, felkísérlek a szobádba.

Brett követte felfelé a kétemeletnyi nyikorgó lépcsőn, majd a linóleummal borított folyosón.

– Itt is vagyunk. Sajnos nagyon egyszerű a szoba, de az egész házban innen nyílik a legjobb kilátás a vidékre. Hagylak kicsomagolni. Ha bármire szükséged volna, Doreent általában a konyhában találod. Találkozunk nyolckor a vacsoránál. – Rose mosolyogva becsukta az ajtót maga mögött.

Brett körülnézett a szobában, amely a következő két hónapban az otthona lesz. Egy franciaágy állt benne, amelyet egy régi, foltvarrásos takaróval terítettek le. A padlót fedő linóleum kopott volt, és hatalmas repedések tátongtak a mennyezeten. Brett az ablakhoz lépett, és kinézett. Most már igencsak esett az eső, és a távoli dombok teteje szürke felhőkbe burkolózott. Brett megborzongott. A szoba hideg volt, és dohos. Halk csöpögést hallott, és az ajtó mellett észrevett egy kis tócsát. Felette a mennyezet nyugtalanítóan megereszkedett.

Brettnek gombóc nőtt a torkába. Elhagyatottnak, nyomorultnak és végtelenül magányosnak érezte magát. Hogy küldhette az apja ide, erre a rettenetes, sivár helyre? Arccal az ágyra vetette magát, és az anyja halála óta először elsírta magát.

Sokáig potyogtak a könnyei, majd amikor rájött, hogy reszket, felöltözve bebújt az ágytakaró alá, és kimerülten álomba zuhant.

Rose így talált rá három órával később. Miután gyengéden megrázta, de válasz nem érkezett, lábujjhegyen kiosont a szobából, és becsukta az ajtót.