Gárdonyi Géza

AMIKET AZ ÚTLEÍRÓ ELHALLGAT

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Gárdonyi Géza: Amiket az útleíró elhallgat. Dante Kiadó, 1927.

Borítóterv: Papp Norbert

Sajtó alá rendezte és jegyzetekkel ellátta:

Kovács Attila Zoltán

© Tarandus Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenhatodik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Univerzum-Könyv Bt.

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-615-5261-35-0

EPUB ISBN 978-615-5261-36-7

A LÁTÁS

(ELŐSZÓ)

A könyvkereskedők kirakatában piroslanak a Baedeckerek. Mindenki utazik, akinek hűs, leveles otthona nincsen, no meg akinek ideje, erszénye engedi.

Mindig jólesik a lelkemnek, mikor fiatal embereket látok úton, akár vasúton, akár országúton. Ezek azért utaznak, hogy lássanak. Föl vannak szerelve földképpel, messzelátóval, kalauzkönyvvel, jegyzőkönyvvel s a szemükben az élet szeretete mosolyog. De vajon van-e köztük csak egy is, akit akár a szülők, akár a mesterek megtanítottak volna látni?

Mert más a nézés, meg más a látás. Nézni mindegyike tud. Látni nem. S bizony az utazók közül nem mindig az tér a tapasztalatok legtöbb kincsével haza, aki a távolból leghamarabb megmondta, hogy a toronyóra mennyi időt mutat, hanem sokszor az a vaksi útitárs, amelyik szemüveg nélkül még az ajtón is alig tud kimenni.

De hát mi az a látás?

A minap, ahogy szivarra gyújtok egy régi kertpalánk oszlopánál, látom ám, hogy egy kis vörösderekú légy egy nálánál négyszerte nagyobb keresztespókot cipel a deszkán fölfelé.

Szemem, szám elállott erre a csodára. Hogy a pók elfogja a legyet, ez a természet rendjében van. De hogy a légy fogja el a pókot, a galamb a sast, a nyúl az agarat, ezt még nem hallottam.

Elhatároztam, hogy mihelyt hazaérek, lerajzolom ezt a cipekedést s elküldöm vagy a rajzot, vagy a bogarat a Nemzeti Múzeum bogárosztályának.

Hát hogy lerajzolhassam, néztem figyelmesen. Néztem először a bogarat, hogy ha netalán elröppen, emlékezetből is lerajzolhassam.

Az első, amit megjegyeztem rajta, az volt, hogy akkora és olyanforma ugyan, mint a házilégy, de mégis más: karcsúbb, kicsinyfejű s a potroha felső fele angolvörös. A légynek két szárnya van, ennek négy keskeny. A felső szárnyak a nagyobbak s ezeken díszül barna foltocska. Az alsó szárnyak kisebbek és szintén átlátszók. Aztán azt is észrevettem, hogy ennek a kis bogárnak két vékonyka mozgékony csápja van, mint két kis hajszál s a lábai is hosszabbak valamivel, mint a közönséges légyé, különösen a két hátulsó.

A pókról mindössze azt jegyeztem meg, hogy a lábai behajoltak és hogy a bogár a fejénél fogva vonszolja a korhadt deszkán fölfelé.

Nagy munka volt neki. Bizonyosan izzadt és lihegett.

Micsoda gondolat foglalkoztatta ezt a kis szárnyas rablót?

Csak az, ami az ősembert, mikor valami kővel vagy doronggal szarvast sujtott s társ híján maga cipelte-vonszolta haza az erdőn a barlangjába.

A bogár a deszkahasadék felé közeledett. Üveget vettem hát elő, hogy belefogjam. De bíz a kis vadász elbocsátotta a nagy zsákmányt és úgy elillant, hogy még csak azt se láttam, merre repült.

Megnéztem a pókot.

Hajlékony volt és duzzadt, de élettelen. A bogár ölte meg kétségtelenül.

És ekkor jutott eszembe, hogy olvastam én valamikor valamit olyan darazsakról, amelyek fullánkkal megbénított pókokat hordanak a petéik mellé, hogy amikor ezek kikelnek, friss tápot találjanak. De hát darázs volt volna az a kis bogár? Mi, akik parasztok vagyunk a természettudományban, a darazsak neve alatt nem efféle bogarakat ismerünk. Lehet, hogy darázs volt. Ha a természettudósok a bolhát is a legyek családjába osztották, nem lehetetlen, hogy a legyeket a darazsak közé helyezték.

Előveszem hát a papirost, meg a festéket, de még hozzá se kezdek a rajzoláshoz, mikor az a kérdésem támad, hogy nini:

– Mivel is fogta az a bogár azt a pókot? A szájával? A lábával?

Én tehát negyedóráig néztem őket s még azt is megjegyeztem, hogy a bogár lábán alig látható körmöcskék vannak s a két hátulsó lába térdén egy-egy tüske is. De azt, hogy a bogár mivel fogta a pókot, nem láttam.

Dehát hogyan hogy nem láttam? Hiszen néztem, a szemem rajta volt. Látnom kellett. Lehetetlen, hogy folyton ne láttam volna, mikor mindig előttem volt.

Hát pedig mégsem láttam. Látva sem láttam, mert nem tudok róla.

Egyik tehetségünk se bizonytalanabb a látásnál. A kezünket csak mindennap és mindig látjuk, de melyikünk tudja megmondani, ha csak a kezére nem néz, hogy a mutatóujja hosszabb-e, vagy a gyűrűs ujja? Pedig ennek a két ujjnak a különbsége minden embernél más, éppúgy, mint ahogy minden embernek más az arca. És ez a különbég olyan szembetűnően karakterizálja a kezet, hogy nézetem szerint a rendőri személyleírásokban is meg kellene jegyezni.

Ezt annak a bizonyítására említem meg, hogy mindnyájan tökéletesnek tartjuk a látásunkat, pedig némelyikünk még a saját kezét sem látta tökéletesen.

Hát akkor hogyan látjuk az arcokat?

Gondoljunk apánk, anyánk vagy valamelyik szerettünk arcára, amelyik mindennap előttünk él. Próbáljuk ezt az arcot lediktálni rajzolónak. Azt csak meg tudjuk neki mondani, hogy tojásdad-e az arc, vagy gömbölyű? szőke-e? barna-e? kékszemű-e vagy fekete? De már a továbbiakban gondolkozunk és akadozunk.

A rajzoló ugyanis azt fogja kérdezni tőlünk, hogy a homlok van-e olyan magas, mint amilyen hosszú az orr és hogy a távolság az orr és az áll hegye között mennyivel hosszabb, mint az orr, ha véletlenül nem rövidebb?

Aztán azt fogja kérdezni, hogy a két szem között való távolság megfelel-e pontosan az egyik szem hosszának? Milyen a fül? a szemöldök? a halánték? Kiáll-e az arccsont? A két ajak közül melyik a szélesebb? s az ajakárok milyen görbületben vonul le az orr mellől?

Csakhamar megvalljuk, hogy az arc mindennap előttünk van ugyan, de mink ezekre a kérdésekre felelni még sem tudunk. Azt nem mondjuk, hogy nem láttuk, pedig ezt kellene mondanunk.

Hiszen a saját arcunkat csak eleget láttuk már a tükörben s bizonyára meg is néztük gondosabban, mint a más arcát, de melyikünk tudja megmondani, hogy milyen a füle? Pedig minden fülnek más a rajza, sőt az emberek nagyrészének még a két füle sem egyforma.

Hát ha ilyen a látóképességünk a mindennapiakban, milyen akkor, amikor a tudásunk gyarapítása végett utazunk?

Legkedvesebb olvasmányom az önéletírás meg az útleírás. Szóval azok az olvasmányok, amelyekben az író a maga személyében, per én beszél. De olyan útleírást még nem olvastam, amelyik kielégített volna. Mintha ezeknek az embereknek, akik leírták az utazásukat, hiányzott volna valamelyik érzékük az öt közül. Némelyik csak a szemével utazik. A füle, orra, nyelve bőre, itthon maradt. Másik (egy erdélyi báró jut itt az eszembe) még a szemét sem viszi magával, ellenben az evőeszközét és hálósipkáját ugyancsak nagy gonddal. Palesztinába utazott a kétségtelenül kedves és jólelkű öreg úr s az utazása leírásából bőven értesültem arról, hogy mikor mit evett és hogyan aludt. De hogy miket látott, azt ki kellett találnom a nagyszerű! felséges! pompás! érdekes! jelzőkből:

Volt ő a Keopsz piramison is.

Ezt így írja le:

– No ez valami nagyszerű!

A szultán kincstára:

Pompás látvány.

Egy naplenyugvás a Boszporuszon:

Sehol ilyen elragadónak nem láttam a naplementét, ezt a nagyszerű jelenetet sohasem felejtem el!

Nem szószerint idézem, mert hiszen csak a megjelenésekor olvastam a könyvet, de ilyenformák benne a leírások.

Hát ő nem látta másképpen a világot.

Az ilyenféle látású ember nézve sem lát színt, arányt, formát, értéket, hasonlóságot, megtartásra méltó karakterjegyeket az utazása közben előtte föltáruló rendkívüliségekben, csak ahogy általánosságukban hatnak rá a látottak s másnap már elfelejti, mint az álmot.

Nekünk, magyaroknak nem csekély hibánk az, hogy rohanvást szoktunk utazni. A futó ember pedig nem lát semmit, nem hall semmit, nem érez semmit. Csak az álló ember, a nyugodtlelkű és nyugodtszemű, az az öterejű fölfogó, aki az öt érzék képességeivel a tudásának birtokába szedi az utazásban eléje forduló kincseket.

Aki a botanikához nem ért, az hiába megyen a párizsi híres füvészkertbe. Annak minden fa csak fa és minden virág csak virág.

Aki soha nem olvasott a tenger életvilágáról, hiába nézi meg a nápolyi akváriumot, akár csak kínai könyvet nézne kínai nyelvismeret nélkül.

És aki az épületekben nem látja az építőmester gondolatát, hogyan utazik az végig a városokon?

Nem is kellene talán külföldön utaznia, csak az érettelméjű embernek, aki már nem csak a hölgyek iránt érdeklődik, hanem az emberi művelődés valamelyik ága iránt is és aki egyszóval úgy megyen Arabus országba, hogy tud arabusul.

A fiatalság okosabban cselekszik, ha először a hazáját járja be.

Istenem, ez a mi Magyarországunk micsoda nagy és szép világa a látnivalóknak! A történelem, a természettudomány és az emberismeret érdekességei kínálkoznak itt gyönyörködésre lépten-nyomon.

Egyszer, hogy Erdélyben kószáltam, két helyen is találkoztam angolokkal, akik nem győzték áldani azt az ötletüket, hogy ide jöttenek ebbe a leíratlan különös országba, amely tele van a természet remekeivel és csodáival.

Pedig ezek az angolok csak fele harmada gyönyörűséghez juthatnak, mint mink, mert mink a mi hazánkban, különösen a történelmi nevezetességű helyeken, a szívünkkel is utazgatunk.

AMIKET AZ ÚTLEÍRÓ ELHALLGAT

A társaság hallgatva szivarozik egy asztalnál, a gőzhajónak a dohányzójában. Egy agglegény is köztünk – cigarettázik. Egy beteg képű fiatalember útleírókönyvet olvas. Ásít és leteszi s oly unalommal néz rám, mintha én írtam volna azt a könyvet.

Én szólalok meg:

– Idegen földön aki járt, mindig érdekes, amiket elmond. Ha talyigás is, vagy akármily krumplivelejű. Vagy ha úrféle is, de könyvetlen ember. Ha valaki elbeszélőnek se jó elbeszélő, mégis akármit elmond, érdekes. Azonban ha pennát fog valaki és papiroson mondja el az utazását, nem érdekes. Vagy legalább is nem igen érdekes. És mentül műveltebb, mentül okulárésabb az útja-leíró, antul unalmasabb.

Mert hiába ír le nekem akár ötven lapon is valamely tájat, vagy várost, vagy templomot, palotát, zuhatagot, tavat vagy akármi más gyönyörködését a szemének, egy tenyérnyi rossz fénykép is többet mond nekem annál az ötven lapnál. S hiába írja le nekem az amerikai kakasviadalt, vagy spanyol bikaviadalt, vagy párizsi lóversenyt, vagy oberammergaui passiójátékot, azokat én már untig elégszer olvastam. Mit mondhatnak még újat?

Ellenben, ha valaki szóval mondja el, akár a tájat, akár a várost, akár a templomot, palotát, zuhatagot, viadalt, lóversenyt, tehát akármit, amit látott, ami tetszett neki, ami nem tetszett neki, amin nevetett, amin haragudott, hogy mi jó és rossz hotelekben forgott, vagy hogy hol, hogyan csalták-lopták meg, honnan távozott nagyobb örömmel, mint ahogy odament, mondjuk így: mik a kellemes emlékei? És mik a kellemetlenek? – az mind érdekes. Akármi regénynél is érdekesebb.

Tűnődtem én ezen, hogy mi ennek az oka?

Hiszen a szó csak az: ha mondjuk, ha írjuk.

Végre aztán rávilágosodtam.

Hát így van:

Amit az útleíró megír, nem magának írja, hanem a világnak. Szedeget hozzá a lekszikonokból, bédekkerekből, történelemből, sőt más tudós utazók könyveiből is.

És kihagyja az írásából éppen azt, ami legérdekesebb: az életet. Az idegen ember életét, ahogy a maga kövei között, maga fái alatt, a maga valóságában, porában, szennyében, becsületességében, huncutságában vagy egyéb leveiben, páráiban, szagaiban látta.

S kihagyja a legeslegfőbb érdekességet: a maga mindenféle köznapi érdeklődéseit és egyéb izgalmait, történeteit.

Már pedig ez az igazi érdekesség: az embernek az ember.

Aki ír, nem erről ír.

Aki beszél, erről beszél. Akár magáról beszél, akár másról beszél.

S még valami:

Aki élményekről beszél, elsősorban is magának beszél – mert hiszen beszélve újra végig éli az utazását, vagy az utazásának egyes izgalmait, gyönyörködéseit, bámulásait, okulásait, okosodásait, szívének és elméjének nagyobb rezgéseit. Az ő izgalmai a hallgatóknak akkor is kellemes izgalmak, ha neki kellemetlenek voltak. Ő bosszankodott – s tán mikor elmondja, akkor is bosszankodik –, mink meg mosolygunk vagy nevetünk a történetén. Örülünk, hogy nem velünk történt.

Summák summája:

Az élmények elmondásában az az érdekes: amit voltaképpen a magunk kedvére mondunk el. Az írás is elmondás, csakhogy szemnek. Tehát az írásban is az az arany, amit igazában magunknak írunk meg. A többi csak réz, meg pakfon, meg ócskavas.

Ezt nem tudják az útjukat leírók.

Ha tehát valaki úgy írná meg az utazását – akárha tízkötetes könyvben is, hogy azt hallgatná el mind, amit megírni szándékolt és azt írná meg mind, amit az írásában elhallgatott volna, hát az a tízkötetes munka lenne a legérdekesebb útleírás a százezernyi sok mindenféle útleíró könyv között.

OLÁHORSZÁGI TÖRTÉNETKE

(A következő megszólaló egy csontosarcú öregúr. Barna, mintha valahol füstön lógott volna, utána meg kitámasztották volna kis időre oda, ahol hó esik: a haja, bajusza, szemöldöke fehér. Valamikor konzuli tisztviselő volt Szófiában, később alkonzul Kairóban. Csontos, vén keze bizony már reszketős.)

– Igaz – bólogat –, igaz. Dehát mégiscsak sok lenne a szalmája annak az írásnak. Kinek volna kedve például arra, hogy Oláhországról írjon? Ha járt is benne. Én még sohase olvastam Oláhországról könyvet és én se írok róla. Pedig hát én is jártam benne. Sőt többet mondok: magam is voltam egyszer oláh – hálistennek, hogy csak egy éjszakára.

Damaszkuszba kellett akkor utaznom, s persze Konstantinápolyon által. A jegyet nem váltottam meg előre, mert nem terminusra utaztam és hát tapasztalásból tudom, hogy útközben különféle okok téríthetnek jobbra vagy balra s akkor csak bosszúság, hogy az előre megmondott úton kell járnom. Vagy pedig pénz tekintetében károsodunk.

Hát én mingyárt az utam elején örülhettem annak, hogy a Kuk-irodát mellőztem.

Pesten ugyanis, ahogy az állomáson ebédelek, egyszerre csak hallom, hogy beharsog a portás:

– Kolozsvár, Brassó felé: első sínpár!

A gondolatom arra villan, hogy az unalmas belgrád-szófiai út helyett mehetek én Konstancának, a Fekete-tengeren.

A jegyemet még akkor nem váltottam meg, mert hiszen a belgrádi vonat egy órával később indult volna.

Gyerünk Brassónak, a Fekete-tengeren!

Erdélyben egy barátommal találkozok a vonaton: Gopcsa Lászlóval.

Kérdi:

– Hova?

Mondom neki.

Csodálkozva rázza a fejét.

– Hát miért? Nem jó arra az út?

Vállat von:

– Oláhországba senki se megy maga jókedvéből. Legfeljebb ha Sinajáig.

Brassóban egy másik ismerőssel találkozom: Komjáthy színészdirektorral. Az is jóbarátom.

Az is csodálkozik, hogy Oláhországon utazok Konstantinápolyba.

– Dehát miért? Nem jó arra az út?

Az is vállat von:

– Manoleszku hazája.

– Dehát mindenki nem Manoleszku?

Megint vállat von:

– Mindenkit nem zárhatnak fegyházba.

Ej – gondoltam –, nem járnak az oláhok a színházába.

Mégis hát némi kedvetlenséggel váltottam oláh pénzt vagy száz koronányit a predeáli állomás folyosóján. Este érkezek Bukarestbe és csak török pénz van nálam, meg néhány francia arany. Ha előbb gondoltam volna útra, bizonyára Pesten váltok oláh pénzt is.

Csak egy napot időztem Bukarestben.

Az is elég volt arra, hogy lássam, milyen egy kis szláv pásztornép a művelődés elején?

Maga a város neve, mintha csúfneve volna Budapestnek.

A város képe meg valósággal kicsinyített karrikatúrája.

Az oláh hölgyet a félrecsúszott szemöldök, festett arc és rövid lábszár jellemzi.

Az oláh urat a lakkcipő s vastag ujjakon vastag aranygyűrűk. Nálunk is a cigányok mikor elhagyják a vályogvetést és először öltenek úriruhát, az első cipők mindig lakkból valók, első pénzükön ők is gyűrűt vesznek. Beszédjüket sajnálatomra nem értettem. Jobban mondva: sajnálatom nélkül nem értettem. Nyomtatványaikon láttam, hogy leggyakoribb hangzójuk az u. Majdnem minden szavuknak a vége u. Elmosolyodtam, hogy eszembe jutottak a nagyváradi oláh kispapok: nemrégiben hetvenkedtek kissé a magyar kispapok szemináriumában – ahol ingyen tanítják őket és élelmezik őket –, a magyar beszédet kutyaugatásnak mondták.

Ők!…

No mingyárt ahogy odaérkeztem, történt velem egy kis kedvetlenség:

A királyi palota közelében van az a vendéglő, ahol vacsoráztam. Ott, ahogy fizetnék egy húsz leies bankóval, a pincér szigorú arccal veti vissza s uhog valamit oláhul.

A szót nem értem, de az arcáról leolvasom, hogy a pénz rossz.

Előveszem a száz koronányi oláh pénzt és eléje teszem: válassza ki a jót – ha van közte. Hát lám, milyen becsületes a predeáli pénzváltó: A többi pénz mind jó volt!

Nagyobb kellemetlenség aztán nem is történt velem azon a rövid időn. Csak éppen, hogy reggel a hotel cipőtisztítója semmit sem tudott a cipőmről. A hotelos meg az ajtón függő nyomtatványra mutatott:

– Tessék elolvasni. Ott a figyelmeztetés. Franciául is, németül is: a vendég ne tegye ki a cipőjét.

Még aznap hátat fordítottam az oláh fővárosnak. De vasárnap meg szombaton nem utazok, ha nem muszáj. Hát ez jó is volt, mert a kisebbik táskámat csak másnap lopták el útközben. Szerencse, hogy a konzulátus iratait a nagyobbik kufferomba pakkoltam.

Az ügy mégis bosszantott.

Rendőrrel se beszélhetek, mert csak oláhul ért. Aludni se merek a vonaton. A hotelben ugyanis valami oláh hurkát vacsoráztam – azóta nem is eszek hurkát –, hát hiányos volt az alvásom – véltem, hogy majd délután pótolhatom valamelyik konduktornak a barátságából. De mingyárt az első utas, aki beszállt – egy cilinderkalapos öregúr –, egy kis rézlakattal erősítette a poggyászos polcra a kofferját. Bizony nem gondoltam én alvásra többé.

Az utasok különössége szórakoztatott azután valamennyire.

A cilinderkalapos öregúr: jól öltözött ember. A kofferja is jóművű, amerikai záras. De a koffer tetején egy zsíros marhakötél hever.

A kezében volt, mikor belépett és odadobta fel.

Egy másik öregúr, potrohos, szintén cilinderes, de sárga cipő van a lábán s nagy tajtékcsibuk a kezében.

Ül még a kupéban egy magasrangú katonatiszt is. Nyakán a blúzát kigombolta. Az ingén látszik, hogy a fejét csóválja majd rá a mosóasszony.

S ül egy fehér nyakkendős siheder is. S a siheder azonnal elaludt, ahogy elhelyezkedett.

Fekete este tíz óra tájt, az utazástól, a hurkától, az álmatlanságtól betegen szállok ki végre. Konstancában.

S nézem: hol a hajó?

A tengerparton kevés lámpás világol. A megmaradt kofferomat nem merem már hordárra bízni. Csak annyit tudok, hogy a hajó megvárja a vonat utasait s mingyár indul.

Eltökélem, hogy magányos kabint váltok: többe kerül, de legalább alszom.

A hajót látom is már: mint valami kivilágított vízipalota.

A parton egy sötét faépület körül csoportosulás.

Látom, hogy ott kell váltanom hajójegyet.

No, kellemetlen ügy. A kofferomat odacipelnem, tartogatnom. De nem bízhatom senkire, mert hiszen míg én a jegyért ácsorgok, a megbízottam eltűnhetik a sötétségben.

Nézem a pénztárt: sokan vannak. Ember ember hátán egy szennyes farács előtt. A helyiségben csak egy félkoronás függőlámpás világít úgy-ahogy és undorog a beléje töltött oláh petróleumnak bűzétől. A rácson belül egy valamivel vidámabb lámpáskánál egy agár soványságú fekete ficsúr ül. Cigányosan elegáns. És olyan méltósággal firkálja a hajójegyeket, mintha királyi kitüntetések volnának.

Nagysokára odajutottam a katroc-ablakhoz. (A karom már majd leszakadt a koffertól.)

Beszólok neki franciául:

– Konstantinápoly, első osztály, ággyal. Olyan fülkét kérek, ha lehet, amelyikben csak egy ágy van.

Feleli vállról:

– Ágy nincsen. Csak második osztályú. Adok első osztályú jegyet, s második osztályú ágyat. Negyven frank.

S nyújtja a tenyerét.

Beadok neki négy tízfrankos aranyat.

Megolvassa egy tekintéssel. Belecsúsztatja a fiókba.

Azután két jegyet percent elő. Firkál, bélyegez. Vakar a fején. Megint firkál. Aztán megint nyújtja a kezét. Szól németül:

– Negyven frank.

– Már odaadtam.

– Nem adta oda – felelte hidegen.

– De odaadtam. Négy aranyat adtam önnek.

– Nem igaz.

S rámkarikásodik a szeme.

Pillantok magam köré, de csak daróckabátos oláhok és unatkozó képű iparosfélék állnak mellettem. Az arcukon látszik, hogy nem értik a beszédünket.

Már a zsebembe nyúlok a másik négy aranyért, mikor egy recsegő német hang megdördül mögöttem:

– Sie gemeiner Schurke!{1} Micsoda gazság ez! Ez az úr beadta önnek a négy napóleont. Itt, a mi szemünk előtt. Lauskerl!{2}…

Az agárképű ifjú meglippedt: szótlanul nyújtotta ki a jegyeket.

Megfordulok, hogy ki az én mentőangyalom? Hát egy haragtól vörös képű szőke óriás, ötvenéves forma germán.

Megköszöntem a segítségét.

Én nyugodt voltam, de a német tovább háborgott.

– Átkozott gazkutyák ezek! Vigyázni kell itt uram: Keleten vagyunk!

Oly hangosan mondta, hogy mindenki hallhatta.

S beordított:

– Zweite Klasse! Ohne Bett!{3}

Siettem a hajóra.

Mármost csak jó ágyhoz segítsenek az Egek!

Fehérfényű lámpások: valami új hajón vagyok. Mindenütt szeplőtelen fehérség és friss kaucsukszag. A korlátokon és kilincseken aranyként csillog a sárgaréz.

A hajó neve: Regele Caroliu.{4}

No, hála Istennek, csakhogy valami kis öröm is ér már Oláhországban.

A hálófülkék folyosóján nyüzsögnek már az utasok. Bepillantok egyik-másik fülkébe: mindenütt fehérlő tisztaság, de mindenikben két ágy, egyik a másik fölött.

A pénzestárcám nyugtalankodni kezd a zsebemben. Hivatalos iratok is rejlenek nálam. Ezért nem küldtük postán, mert a konzulátusok leveleit már abban az időben is ugyancsak röntgenezték útközben a gyanakvó államok.

No kutyateremtette, ki tudja, miféle emberrel kell töltenem az éjet?

– Keleten vagyunk!

Félre szólítom a kamarást:

– Egy aranyat kap tőlem, ha magamban hálhatok.

A kamarás felvonja a vállát a füléig:

– Nem lehet uram: minden ágy le van foglalva. Ha száz aranyat adna, akkor se lehetne.

S fáradt arccal mutatta a kabint, amelyikre a jegyem szólott.

– Ne bolondozzon, kamarás: öt aranyat adok. Érti: öt aranyat. Maga tudja, melyik fülke marad üresen. Beteg vagyok, láthatja. A maguk hurkája patkányirtásra jó, nem eledelnek.

A kamarás arca oly fájdalmasan vonaglott, mint akit spanyolcsizmában késztetnek vallomásra.

– Uram, most megyen a hajó másodszor: tele van utassal.

– Miféle ember a hálótársam?

– Nem tudom, uram, még nem jelentkezett.

S búsan nyitotta meg a kabin ajtaját.

Két ágy és egy díványka.

Az ágy olyan tiszta, hogy tán sohse feküdt még benne senki. De én fáradt vagyok, beteg vagyok, alszom, mint a holt: hová tegyem pénzemet, iratokat?

A kapitányra bízzam?

Hiszen a kapitány is oláh.

Ülök a díványon kókadtan, keserűn.

Ime itt a jó ágy, s nekem az ágy helyett a kofferomon kell kucorognom mind reggelig. Mehetek majd egyenesen a kórházba.

De hátha valami jóképű német lesz a kabinos társam?

Irgalom istene, segíts rajtam!

A hajó sípol, mozdul, indul.

Végre megnyílik az ajtó, bebámul rám egy pirosfezes fiatal kövér török. De csak éppen, hogy a fejét dugja be.

Bámul nagy kerek szemmel.

Visszahátrál a folyosóra.

Hallom, amint franciául epés nyersen szól a kamarásnak:

– Ezzel az oláhval nem hálok egy kabinban!

Tartalom

A LÁTÁS

AMIKET AZ ÚTLEÍRÓ ELHALLGAT

OLÁHORSZÁGI TÖRTÉNETKE

BECSÜLD A ROSSZ PÉNZT IS

OLÁHOK SE MIND FEKETÉK

JÁRT KONSTANTINÁPOLYBAN…

Ő AZ!

AZ ORVOSSÁG

A VÍZ MINT ITAL

MIKET BESZÉL ANTAL FERENC

ERDÉLY CSODÁIBÓL

GYORSVONATON

A SZAMÁRKA

A MI VASUTUNK

MAGYAR FÜRDŐ STÁJERFÖLDÖN

AFRIKAI BECSÜLET

KIRE BÍZTA

A SZENVEDŐK

A BOLDOGSÁG VÁROSÁBAN

AJÁNLÓ

JEGYZETEK

JEGYZETEK

{1} (ném.) Micsoda gazember!

{2} (ném.) Csirkefogó!

{3} (ném.) Másodosztály, ágy nélkül!

{4} (rom.) Károly király