részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Kathryn Schulz: Lost and Found: A Memoir
Penguin Random House Canada, 2022

LOST & FOUND by Kathryn Schulz © 2022
Hungarian translation © 2023 Lukács Laura
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Lucas Heinrich
A borítót az eredeti alapján készítette Szalkai Diána

ISBN 978 963 355 965 9

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
A szöveget gondozta Pávay Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Apámnak, akit elvesztettem,

és C.-nek, aki megtalált

Semmi sem tartalmaz mindent, vagy uralkodik

minden fölött. Minden mondat után

kullog egy „és”.

William James: Plurális világegyetem

I. VESZTESÉG

Sosem szerettem, ha valaki szépíteni próbálja a halált. „Elhunyt”, „megtért”, „már nincs köztünk”, „elment” – bár jó szándékú ez a szóhasználat, bánatomat soha nem tompította. Aki ilyen fordulattal él, tapintatból leplezi a halál megrázó nyerseségét; biztonságos, megszokott szavak használatával igyekszik vigasztalni, és kerüli a szép vagy sugalmazó erejű szavakat. Mintha kitérne a lényeg elől, verbálisan félrenézne. De a halál elől – vagyis a halál megmásíthatatlan ténye elől – nem lehet kitérni, hiába is igyekszünk tehát burkoltan beszélni róla. Ahogy a költő Robert Lowell írja: „Miért ne mondanám azt, ami történt?”

Idegenkedésem alól mégis van egy kivétel. „Elvesztettem az apámat” – alig tíz nap telt el apám halála óta, amikor ez a mondat elhagyta a számat. Otthon voltam újra, túl a kórházi ágynál töltött heteken, a támpontok nélküli sodródáson, apám halálán, temetésen, gyászszertartáson, visszazökkenve korábbi életembe, amely pontosan ugyanolyan rendezett és napfényes volt, mint amikor átmenetileg kiléptem belőle, csak a mindennapi feladatok teljesítése esett végtelenül nehezemre a gyász miatt. Telefonomat a vállam és az állam közé szorítva tartottam. Míg apám a kardiológiai osztályon feküdt, majd az intenzíven, aztán a hospice-ban haldoklott, egész sor automatikus üzenetet kaptam a magazintól, amelynél dolgozom, hogy elveszítem a hozzáférést az e-mail-fiókomhoz, ha nem változtatom meg a jelszavamat. Az üzenetek óraműpontossággal érkeztek, hogy emlékeztessenek, tíz nap múlva, kilenc nap múlva, nyolc nap múlva, egy hét múlva kizárnak a tulajdon fiókomból. Érdekes, hogy a lét‒nemlét dolgai és a mindennapok mindig úgy tapadnak egymáshoz, mint öreg könyvben a lapok, amelyek a hosszú együttlét alatt átitatják egymást nyomdafestékkel. Nem változtattam meg a jelszót. Megszűnt a hozzáférésem a fiókomhoz, és egyúttal a lehetőség is, hogy egyedül oldjam meg a problémát. Így hát azon kaptam magam, hogy ‒ bár ez teljesen szükségtelen ‒ magyarázkodom a telefonos ügyfélszolgálatnak, hogy miért nem léptem időben.

Múlt héten elvesztettem az apámat. Talán mert ekkor még nagyon friss volt a gyász, és torzító fényében láttam mindent − így olykor saját világom ismerős dolgait is elérhetetlenül idegennek éreztem −, hirtelen soha nem tapasztalt világossággal tudatosult bennem a szófordulat furcsa képtelensége. Hiszen apám nem csámborgott el mellőlem, mint pikniken egy kisgyerek, és eltűnni sem tűnt el, mint fontos irat a rendetlen irodában. Mégis, ellentétben a halál más ködösítő említéseivel, ez valahogy nem hangzott sem hamisnak, sem üresnek. Egyszerű, panaszos, magányos megnyilvánulás volt, amilyen maga a gyász. Belemondtam a telefonba, és innentől kezdve ugyanolyan használható eszköznek éreztem, mint egy lapátot vagy csengőzsinórt; azáltal, hogy hűvös csengésében van valami kétségbeesett, ugyanakkor belenyugvó, tökéletesen leírja azt a zavarodott, vigasztalan lelkiállapotot, amelyet egy közeli hozzátartozó halála idéz elő bennünk.

Később utánanéztem, és megértettem, miért hangzott helyénvalónak az „elvesztettem” szó. Korábban feltételeztem, hogy a halottainkat átvitt értelemben „veszítjük el” – a gyászolók kisajátították, és eredeti jelentéséből egészen kiforgatták ezt a szót. De tévedtem. Az angol „(el)veszteni” (lose) főgyökere a bánat fogalomköréig nyúlik le, és etimológiailag rokon az „elhagyatott” értelmű forlorn szó lorn utótagjával. „Elpusztul” jelentésű óangol őse még régebbi szóból ered, amelyet viszont „elválaszt” vagy „kettévág” értelemben használtak. A modern „elhány” jelentés csak később, a tizenharmadik században alakult ki, száz évvel később pedig új jelentéssel gyarapodott: a „veszít” immár azt is jelentette, hogy nem nyer. A tizenhatodik században kezdtük elveszíteni az eszünket, a tizenhetedikben már a szívünket is. Más szóval, míg kezdetben csak tulajdon életünket és embertársainkat veszíthettük el, az idő múlásával egyre több dolog vált elveszíthetővé.

Így éltem meg a veszteséget apám halála után; egyre táguló hatókörű erőként, amely fokozatosan egyre nagyobb területeket hódít el. A végén már egész lajstromom volt mindarról, amit életemben elveszítettem, főleg mert újra meg újra eszembe jutottak. Egy játék, egy gyerekkori barátnő, imádott macskám, aki egy nap kiment a házból, és soha nem jött vissza, a levél, amit érettségi után kaptam a nagymamámtól, egy viseltes, de amúgy kifogástalan kék kockás ing, csaknem öt éven át vezetett naplóm; és csak nőtt és nőtt ez az ellengyűjtemény-szerűség, bánatos katalógusa mindannak, ami örökre eltűnt az életemből.

Az efféle lajstromokból – és mindannyiunknak van ilyen – kiderül, hogy furcsa, óriási és nehezen kezelhető fogalomkör a veszteség, s hogy a tartalmát alkotó elemekben csak az a közös, hogy elveszítettük őket. Némi töprengés után meglepődve jöttem rá, hogy néhány veszteség valójában pozitív. Elveszíthetjük a gátlásainkat, a félelmeinket, és bár ijesztő elveszetten bolyongani a vadonban, annál csodálatosabb a gondolatainkba, egy könyvbe vagy beszélgetésbe beleveszni. De ezek félreeső, boldog szigetek az emberi tapasztalás egyébként nehézségekkel teli tájain; veszteségeink nagy része inkább apám elvesztéséhez hasonlítható annyiban, amennyiben szegényebb lesz tőlük az életünk. Elveszíthetjük a hitelkártyánkat, a jogosítványunkat, a blokkot, amikor szeretnénk visszavinni valamit az üzletbe; elveszíthetjük a jó hírünket, összes megtakarításunkat, munkánkat; elveszíthetjük a hitünket, reményünket, a jogot, hogy gondoskodjunk a gyerekeinkről. A szívfájdalmak java része ebbe a kategóriába tartozik, hiszen egy nem kívánt szakítással vagy válással nemcsak a szeretett személyt veszítjük el, hanem mindennapjaink megszokott szövedékét és a jövőről táplált reményeinket is. Ugyanez a helyzet súlyos betegség vagy sérülés esetén, amikor alapvető testi képességeinktől az identitásunkat meghatározó tudati funkciókig bármit elveszíthetünk. Legintimebb tapasztalataink némelyike ugyancsak ide sorolandó, például, ha egy várandós nő elveszíti a gyermekét; de ugyancsak ide tartoznak a történelem legközösebb, legpusztítóbb eseményei – háború, éhínség, terrorizmus, természeti csapás, világjárvány, vagyis az elveszíthető dolgok végső határait kijelölő, rettenetes közösségi tragédiák is.

A veszteség tehát lényegét tekintve kapzsi: válogatás nélkül felölel mindent, a lényegtelent és a súlyos következményekkel járót, az elvontat és a kézzelfoghatót; azt is, amit egyszerűen csak rossz helyre tettünk, és azt is, ami örökre hiányozni fog. Gyakran, ha csak tehetjük, megfeledkezünk valódi hatóköréről, én azonban apám halála után egy darabig csak olyannak tudtam látni a világot, amilyen; észrevettem a múltbeli veszteségek nyilvánvaló nyomait, és érzékeltem a küszöbön állókat. És nem azért, mert apám halála tragédia volt. Békésen, hetvennégy éves korában halt meg, és legközelebbi szerettei vették körül az utolsó hetekben. Hanem azért, mert a halála nem volt tragédia; megdöbbentett, hogy ez a végtelen szomorúság a dolgok normális, szükséges velejárója. Az élet roppant tünékeny, vélekedtem, ezért minden egyéni életben ott lappang ez a nagy-nagy szomorúság. Mindig szerettem a történelmet, csöndjeivel, titkaival együtt, de most óriási arányú veszteségek krónikájaként tekintettem rá, különösen azon részeire, amelyeket nem őriztek meg a krónikák. Mintha maga a világ is csak múló pillanat lenne, eltűnő gleccserekkel, állatfajokkal, életközösségekkel, és a változás olyan iramban menne végbe, mint egy gyorsított felvételen, és mintha mi, ma élők az örökkévalóság szívet tépő távlatából szemlélhetnénk a folyamatot. Törékenynek, sérülékenynek éreztem mindent; a veszteség gondolata úgy fonódott körém, mint a létezés valamely addig rejtett állapota, amely csak most, a gyászban nyílhatott meg előttem.

Életünkben, sőt még ebben a könyvben is sokkal több van ennél a könyörtelen megszűnésnél. De az apám halálát követő hetekben, hónapokban szüntelenül ez foglalkoztatott, mert fontos volt megértenem, egyfelől, hogy mi közük egymáshoz a veszteségeimnek, másfelől, hogy mi közük – mindnek − hozzám. Mi dolgom egy pénztárca, egy féltve őrzött tárgy, egy apa, egy faj elvesztésével? Bár különbözők, mindezek és minden más, ami már nincs meg, hirtelen olyan fényben tűnt fel, mint ami lényegi kapcsolatban áll egy másik kérdéssel: azzal, hogy hogyan éljünk – mintha hiányukkal valami halaszthatatlanul fontosat közölnének magáról a jelenlétről.

Apámnak szinte mindenről halaszthatatlanul fontos közlendője volt. Végtelenül érdekesnek találta a világot, és élvezettel fejtette ki véleményét bármelyik alkotóeleméről − Edith Wharton regényeiről, a kozmikus háttérsugárzásról, az infield fly-szabályról a baseballban, a szakszervezetek jogait korlátozó 1947-es Taft–Hartley-törvény elhúzódó hatásáról, egy új, éjszakai életmódú, dél-amerikai majomfaj felfedezéséről, az almás pite erényeiről az almás morzsával szemben. Nagyjából onnantól kezdve, hogy megtanultunk beszélni, nővéremet meg engem is beszélgetőtársnak tekintett, de eszmecseréihez bármikor könnyűszerrel talált további partnereket. Másokra gyakorolt tömegvonzása ugyanis egy közepes méretű bolygóéhoz volt mérhető. Mennydörgő hangja, erős akcentusa, hatalmas elméje, rabbiszakálla és Mikulás-hasa volt, taglejtéseinek szélessége fölért a vitruviusi emberével; egyszerre emlékeztetett Szókratészre és Tevjére.

Apám akcentusa gyökértelen gyerekkorából következett, akárcsak az, hogy hat nyelven beszélt folyékonyan – elsajátításuk hozzávetőleges sorrendjében jiddisül, lengyelül, héberül, németül, franciául és angolul. Utólag sajnálom, hogy nővéremet és engem csak az angol használatára nevelt, de ezt olyan gazdagon áradó stílusban tette, ami kárpótolt minden más hiányáért. Arra, hogy miként dolgozzak a nyelvvel, anyám tanított meg – franciatanárként bámulatosan világos fogalmai voltak a nyelv működéséről; tőle tudtam meg, hogyan ejtsem az „epitome” szót, mikor használjak kötőmódot, hogyan döntsem el, „who”-t vagy „whom”-ot mondjak-e. De játszani a nyelvvel apám tanított. Többnyelvűségének hála, viszonylagosnak tekintette a nyelvtan és a nyelvhasználat szabályait; felrúgni ugyan nem akarta, de szerette a végsőkig feszíteni a kifejezés határait, hogy aztán nagy zengés-bongás kíséretében engedje visszapattanni helyére a meghajlított szerkezetet. Soha nem ismertem senkit, aki olyan meglepő mondatokat tudott volna röptében kitalálni, mint ő, és olyat sem, aki annyi gyönyörűségét lelte volna a puszta beszédben. Amikor nem akartam elhinni, hogy az „epitome” szó kiejtése valóban „epitomi”, apám egy pillanat alatt előállt egy felejthetetlen emlékeztetővel: „Arra rímel, hogy you gotta be kidding me”.1

Közhely, hogy az írók mindig boldogtalan családból jönnek – azért fordulnak a nyelvhez és a meséléshez, hogy meneküljenek a szenvedésüktől, vagy éppenséggel hangot adjanak neki. Én máshogy vagyok ezzel. Boldog családból származom, nálunk a nyelv és a mesélés mindent átható, közös öröm volt. Egyik legkorábbi emlékem, hogy játszom a szobámban, és apám egyszer csak megáll a küszöbön – a maga mindössze 168 centijével, meglepett gyerekszemmel, mégis jóságos, izgalmas óriásként −, egyik kezében a Norton-féle költészeti antológiát tartva, a másikkal szélesen gesztikulálva, akár Merlin, miközben a Kubla Kánt szavalja. Hasonlóképp élénk emléket őrzök arról, amikor néhány évvel később a Canterbury mesék prológusával szórakoztatott engem és a nővéremet, harsogó lelkesedéssel döntve ránk a középangol párrímeket. Anyám hamar lemondott arról, hogy meggyőzze: nem célszerű lefekvéskor mindenféle izgalmakkal kivernie az álmot a szemünkből – apánk dolga volt ugyanis esténként felolvasni nekünk, amit szertelen hadonászás, drámai hangok és sűrű térdcsapkodás kíséretében teljesített, míg mi az ölében ültünk, és szerfelett élveztük, hogy fütyül a mesekönyvben lévő szövegre. A legjobb estéken egyszerűen sutba vágta a könyvet, és egy folyton veszélybe sodródó testvérpár, Yana és Egbert házi készítésű kalandjaival kápráztatott el minket, akik, mit ad isten, rotterdamiak voltak – persze azért választotta éppen Rotterdamot, mert tudta, hogy ez a városnév megnevetteti majd a kislányait.

Apám sokkal olvasottabb volt, mint amilyen én valaha leszek, de az irodalom a szenvedélye volt, nem a hivatása. Végzettségének megfelelően jogászként dolgozott, vagy óraadó tanárként a jogtudományi egyetemen, és mindkét foglalkozást testhezállónak érezte, különösen az utóbbit, annál is inkább, mert nála tökéletesebb szórakozott professzort elképzelni sem lehetett. Bámulatos memóriája volt, kíváncsisága mindenre kiterjedt, és bármilyen természetű probléma esetén képes volt olyan gyorsan elválasztani a lényegest a lényegtelentől, ahogyan egy érmeszámláló gép különíti el a centes érméket a negyeddollárosoktól. Ugyanakkor tízből kilencszer otthon felejtette a pénztárcáját, vagy nem emlékezett, hol hagyta a kocsit. E fogyatékosságai látszólag − és a sztereotípiával összhangban − rendkívüli intellektusából fakadtak, mintha ő valahogy képes lenne nemesebb célokra fordítani mindazt a szellemi energiát, amit mi, közönséges halandók arra vesztegetünk, hogy ne hagyjuk szanaszét a tárgyainkat. Akár létezett ilyen összefüggés, akár nem, ez az egymásnak furcsán ellentmondó két tulajdonság – vagyis hogy miközben rendkívüli intenzitással érzékelte a világot, rendkívüli módon el is tudott feledkezni róla – jellemének meghatározó vonása volt.

A számos dolog között, amit apám hajlamos volt elveszíteni, ő maga volt az egyik. Cleveland egyik kertvárosából, ahol felnőttem, családunk évente többször Pittsburghbe utazott anyai nagymamámat meglátogatni. Elméletben alig több mint két óra alatt oda lehetett érni, de én már tízéves korom előtt tudtam, hogy amikor apám a volán mögé ül, és kijelenti: ma gyorsabb úton megyünk, akkor van okom izgulni. Gyerekként az ember minden autózást végeérhetetlennek érzékel, de a mi útjaink valóban sokkal hosszabbra nyúltak a kelleténél, mert alkatilag jóindulatú apám alkatilag csökönyös is volt, ezért nem lehetett meggyőzni arról, hogy eltévedt. Emlékszem, egyszer jó fél órán át haladtunk nyugat felé kelet helyett, egy másik alkalommal pedig háromszor egymás után ugyanazon a rossz kijáraton hajtottunk le az autópályáról. Anyám véget vethetett volna ennek, mert apámnál sokkal jobban tájékozódott, de szerető és gyakorlatias házastársként csak tapintatosan és csak akkor lépett közbe, ha nagyon szorított az idő – apám szerint persze sosem szorított, neki ugyanis nemcsak irányérzéke, hanem időérzéke sem volt.

Mindenesetre, miként kikövetkeztethető abból, hogy újra meg újra elvétette Pittsburghöt, apám reménytelenül alkalmatlan volt kisebb tárgyai szemmel tartására is. Anyámat Maggie-nek hívta (a Margot becézéseként, mint mindenki más), így a gyerekkoromban leggyakrabban hallott fordulatok egyike úgy hangzott, hogy „Maggie, nem láttad a…” csekkfüzetemet, szemüvegemet, bevásárlólistámat, esküdtszéki idézéseimet, kávésbögrémet, télikabátomat, zoknim párját, baseballjegyemet? − naponta többször is, ahogy újabb és újabb tárgynak kelt lába. A kérdésre kivétel nélkül mindig az volt a válasz, hogy: „De hiszen itt van, Isaac.” Apám szerencséjére anyám rendszerint látta a hiányzó tárgyat, emlékezett a helyére, ha pedig mégsem, akkor nem volt rest kinyomozni, hol lehet. Nemcsak navigálni tudott apámnál sokkal jobban, hanem türelmes volt, módszeres, és maximálisan befogadta tárgyi környezetét.

Én örököltem tőle ezt a vonást; nővérem, aki ma a Massachusetts Institute of Technology Kognitív Tudományi Tanszékén dolgozik, viszont nem. Ebben a tekintetben mi négyen, noha egyébként elég sok a hasonlóság köztünk, mindig is két csoportot képeztünk. Ha a spektrum egyik végén a megszállott rendmánia, a másikon pedig a hétköznapok fizikai valósága iránti fennkölt közöny található, akkor apám és nővérem – nos, ők nem voltak sehol, azaz leginkább valahol Ohio és Pennsylvania határa közelében, és még mindig magát a spektrumot keresték. Eközben anyám és én már a világ dolgainak szín és méret szerinti feldolgozásával voltunk elfoglalva. Élénken emlékszem anyámra, amint a Clevelandi Szépművészeti Múzeumban megpróbál megigazítani egy hajszálnyit ferdén álló képet. Apám ezzel szemben felemás cipőt hordott egy egész nyaralás alatt, mert nem csomagolt másikat, és csak a repülőtéren vette észre, amikor a biztonsági ellenőrzésnél le kellett vennie a cipőjét, hogy a két darab két különböző párból való. Nővérem egyik legnevezetesebb repülőútja során elveszítette a laptopját, kölcsönvette az élettársáét, majd − egy héttel 2001. szeptember 11. után − ottfelejtette a United Airlines beszállókapujánál, aminek következtében kis híján lezárták az oaklandi repülőteret. Bár nem veri nagydobra, apámhoz hasonlóan ugyancsak remekel ugyanannak a tárgynak az ismételt elveszítésében: a mobilját évente, a pénztárcáját negyedévenként, a kulcsait havonta veszíti el. Amikor – felnőtt életemben először – én is elhagytam a pénztárcámat, és elkövettem azt a hibát, hogy elpanaszoltam neki, nővérem kinevetett. „Akkor hívj”, mondta, „amikor már ismerik a nevedet a gépkocsi-nyilvántartóban”.

Mint az anyai örökség fáklyavivője, legalábbis ebből a szempontból, természetes hajlandóságot éreztem, hogy enyhén természetellenes dolgokat műveljek, például átrendezzem a kamrát, fajtájuk szerint csoportosítva az élelmiszereket, vagy pontosan ugyanabba a vájatba tegyem vissza a hatvannégy színes ceruzát, amelyikbe gyárilag való. Ez a kényes rendigény, sőt rendmánia, hasznos lehet tárgyaink megtartásában; többek között azért veszítek el ritkán bármit is, mert idegesít, ha valami nem kerül vissza a háztartásban kijelölt helyére. Minthogy a rendszeretet elkísért a felnőttkorba, és úgy éreztem, két közeli családtagomhoz képest egész normális vagyok, kezdtem azt hinni, hogy a magamfajta nem veszít el semmit.

Ám a kevélység után jön a romlás, amikor rájössz, hogy már háromnegyed órája keresed a cetlit, amit az előbb a kezedben tartottál, mert tény, hogy te is, mint mindenki más, elveszítesz dolgokat. Akárcsak a halandóság, a szétszórtság is emberi mivoltunk része; olyan gyakran és olyan régóta hagyunk el tárgyakat, hogy már Mózes harmadik könyvének törvényei között is van egy idevágó rendelkezés: aki megtalálja más elvesztett tulajdonát, nem tagadhatja le, hallgathatja el. A modern kor csak súlyosbítja ezt a problémát, hiszen a fejlett világban a legszegényebbek is korábban elképzelhetetlen bőségben élnek, és minden újabb tulajdonunk, amely nem feltétlenül szükséges, elveszíthető tárgyaink számát gyarapítja. Technikailag fejlett, ám könnyedén elveszíthető eszközeink tovább rontanak a helyzeten, mert amíg megvannak, krónikus szórakozottságot okoznak. Ez már jó ideje igaz – az amerikai háztartásokban legsűrűbben a távirányítót keresik −, de ahogy zsugorodnak a kütyük, úgy nő elveszítésük valószínűsége. Egy asztali számítógépet nehéz elhagyni, egy laptopot könnyebb, a mobilunk elvesztése egy pillanat kérdése, és szinte lehetetlen nem elveszíteni egy pendrive-ot. Aztán ott vannak a jelszavak – amelyek úgy viszonyulnak a számítógéphez, mint mosógéphez a zoknik.

Telefontöltő, esernyő, fülbevaló, sál, útlevél, fejhallgató, hangszer, karácsonyfadísz, írásos engedélyed, melynek értelmében lányod részt vehet a tanulmányi kiránduláson, a doboz festék, amit három éve gondosan félretettél, mert tudtad, hogy a tervezett kisebb felújításhoz szükséged lesz rá – döbbenetes mennyiségű és változatosságú holmink keveredik el. Aki olyan, mint apám, persze tízszer annyit is elveszíthet, mint az, aki anyámhoz hasonlít, de egyes felmérések és a biztosítók adatai szerint naponta átlagosan kilenc tárgyat hányunk el, vagyis hatvanéves korunkra csaknem kétszázezret sikerül eltüntetnünk. Természetesen nem minden veszteségünk végleges, de az eredménytelen keresésre elvesztegetett idő mindig az. Életünk során nagyjából fél évet töltünk eltűnt tárgyak keresésével. Itt, az Egyesült Államokban a teljes amerikai lakosságot figyelembe véve naponta ötvennégymillióra rúg a kereséssel töltött órák száma. Az ezzel kapcsolatos pénzveszteség is jelentős: csak az elvesztett mobiltelefonok pótlására évente körülbelül harmincmilliárd dollárt költünk.

Két komoly magyarázat létezik arra, hogy miért veszítünk el ennyi mindent – az egyik tudományos, a másik pszichoanalitikus, és egyik sem kielégítő. A tudományos felfogás szerint a tárgyak elvesztése hol az emlékezet, hol a figyelem hibás működésének eredménye: vagy nem tudjuk előhívni az emléket, amely megmondja, hol hagytuk a hiányzó tárgyat, vagy eleve nem rögzült bennünk ilyen emlék. A pszichoanalitikus értelmezés fordítva okoskodik: az elvesztés sikert jelent, tudatküszöb alatti vágyaink ravasz győzelmét tudatos értelmünk felett. A mindennapi élet pszichopatológiájában Freud beszél arról a tudattalan ügyességről, „amellyel egy tárgyat titkos, de erős indítékok hatására félrerakunk”, és amely „gyakran csak az elvesztett tárgy lebecsülését fejezi ki, gyakran ellenszenvet a tárgy, vagy éppen a személy iránt, akitől származik”.2 Freud egyik kollégája sokkal egyszerűbben fogalmazta meg ezt: „Sosem veszítjük el azt, amit nagy becsben tartunk.”

Ami a magyarázatokat illeti, a tudományos meggyőző, de unalmas. Bár világossá teszi, miért hagyunk el tárgyakat nagyobb valószínűséggel, ha kimerültek vagy szórakozottak vagyunk, az elveszítést kísérő érzésekről mélyen hallgat, és csak elvont, minden praktikum híján való tanácsokat ad, hogy miként kerüljük el az efféle veszteséget. (Figyelj! És közben alakítsd át a génjeidet vagy a körülményeidet úgy, hogy javuljon a memóriád!) A pszichoanalitikus magyarázat ezzel szemben izgalmas, szórakoztató és elméletileg hasznos (Freud rámutat, milyen hamar megtalálják egyesek az elveszett tárgyat, ha okafogyottá válik az elvesztése), de az esetek többségében nem meggyőző. Nagy jóindulattal azt mondhatjuk erről az elméletről, hogy szerfelett túlértékeli az emberi fajt: ha nem lennének tudatalatti indítékaink – állítja −, akkor soha semmit nem veszítenénk el.

Ez nyilvánvalóan nem igaz, de mint annyi más pszichológiai állítást, ezt is lehetetlen cáfolni. Apám talán azért hagyta el a baseballmeccsre szóló jegyeit, mert a Cleveland krónikusan rossz teljesítménye csalódást okozott neki. A nővérem talán azért veszíti el olyan gyakran a pénztárcáját, mert a lelke mélyén utálja a kapitalizmust. Freud támogatná ezt a felfogást; és egyes veszteségeket valóban tudattalan érzelmek idéznek elő, vagy legalábbis hihetően magyarázzák a már bekövetkezett tényt. Ám a tapasztalat azt mutatja, hogy ezek kivételes esetek. Többnyire kézenfekvőbb egyszerűen arra gondolni, hogy az élet bonyolult, és a fejünk nem káptalan. Azért veszítünk el dolgokat, mert nem vagyunk tökéletesek, mert emberek vagyunk, és mert vannak elveszíthető dolgaink.

Apám abbéli képessége, hogy elveszítsen tárgyakat, fordítottan aránylott ahhoz, amennyire az elvesztésük zavarta őt. Állandóan elhagyott valamit, de minden új hiányt egykedvűen vett tudomásul, mintha csak kölcsönkapta volna a tárgyait, és jogos tulajdonosuk hirtelen visszakövetelné őket. Elképzelhető, hogy másvalaki, aki ugyanilyen tehetségesen veszít el dolgokat, esetleg kifejleszti magában − mintegy a veszteséget ellensúlyozandó − a megtalálásukra való képességet is. De apám más módon ellensúlyozott: megtanulta, hogy vidáman beletörődjön egy-egy újabb tárgy eltűnésébe.

Ez a csodálatra méltó attitűd nézetem szerint közel áll ahhoz, amit Elizabeth Bishop „a vesztés művészeté”-nek3 nevez hasonló című versében. Egyik kedvencem – a veszteséggel való szembenézés híres példája, kevés hasonlót ismerek a világirodalomban. Bishop azt sugallja, hogy egy-egy kisebb veszteség, amilyen egy kulcs vagy egy karóra elvesztése, segíthet felkészülni a komolyabbakra – az ő esetében két város, egy egész kontinens és a szeretett személy, a vers címzettje elvesztésére. Elsőre képtelen állítás. Más elveszíteni egy jegygyűrűt, és teljesen más elveszíteni egy komplett feleséget; joggal nem akaródzik egyenlően súlyosnak tekintenünk a kettőt. Bishop persze tudja ezt, ezért a vers utolsó soraiban, ahol szerelmesének elvesztéséről ír, a vesztés művészete már nem olyasmi, amit „megtanulhatsz, nem nehéz”, hanem valami, ami „túl nehéz”. A dőlt betű az enyém, de az elmozdulás az övé, és olyan jelentős, hogy aláássa a vers korábbi állításait, így aztán könnyű ironikusan olvasni – akárcsak a végén belátni, hogy egy szeretett személy elvesztése összemérhetetlenül súlyosabb bármely más veszteségnél.

Ugyanakkor valami mást is ki lehet hallani az utolsó sorokból: a költő vonakodva bár, de arra jut, hogy meg kell tanulnunk együtt élni a legfájdalmasabb veszteségeinkkel is. Ebben az olvasatban Bishop verse őszinte. Azt sugallja, hogy ha mindennapi veszteségeink közepette sikerül megőriznünk egyensúlyunkat, akkor képesek lehetünk hasonló nyugalommal fogadni, ha egy nap sokkal jelentősebb csapás ér. Ez a feltevés már egyáltalán nem képtelen. Egész szellemi iskolák épülnek a kötődésmentesség gondolatára – arra a meggyőződésre, hogy lehetséges megtanulnunk elfogadón, kiegyensúlyozottan és méltósággal elviselni a legnagyobb veszteségünket is.

Csakhogy a többség legfeljebb vágyhat erre, ahogy a vallási eszmények is leginkább igényként fogalmazódnak meg. A gyakorlatban a legcsekélyebb veszteség is kétségbe ejt minket. Nem csak azért, mert mindig időbe, olykor pénzbe is kerül. Lelki árat is fizetünk: minden veszteség, legyen bár elhanyagolható, kisebb válságot idézhet elő önmagunkkal, másokkal, a világgal való viszonyunkban. A válságnak nincs köze a helyhez – nem abból fakad, hogy fogalmunk sincs, hol keressük a hiányzó tárgyat. Az okra kérdezünk rá: ki vagy mi okozta az eltűnését.

Legtöbbször az a válasz, hogy mi magunk. Az elvesztés mikrodrámájában szinte mindig mi vagyunk egy személyben a gonosztevő és az áldozat. Ez nem tesz jót az egónknak, de sok más részünknek sem. Ha utoljára a mi kezünkben volt a gyerek imádott narancssárga orangutánja, de fogalmunk sincs, mit csináltunk vele, akkor joggal hibáztatjuk a fejünket, nemcsak a pillanatnyi emlékezetkihagyás miatt, hanem mert általában is kételkedünk memóriánk megbízhatóságában. Mégsem különösebben vigasztaló, ha fel tudjuk idézni, hogyan vesztettünk el valamit – például, ha rájövünk, hogy hétvégén a vendéglőben hagytuk a bankkártyánkat, ami most nincs meg. A legjobb esetben felelőtlenséggel vádoljuk magunkat ilyenkor. A legrosszabb esetben pedig, ha valami értékeset veszítettünk el, valóságos gyötrelem az osztályrészünk. Órákig, napokig, néha akár évekig is azt a pillanatot keressük, amikor még odafigyelhettünk volna, amikor, ha figyelünk – és kárhoztatjuk magunkat, amiért nem figyeltünk −, még elkerülhettük volna a veszteséget.

Egyszóval, ha rendszeresen elhagyunk dolgokat, magunkkal gyűlik meg a bajunk. Ezért hárítjuk gyakran másra a felelősséget; a tárgyat érintő problémából személyes konfliktus lesz: megesküszöl a férjednek, hogy az asztalon hagytad a számlát, mert ő szokta befizetni, ő pedig ugyanolyan indulatosan állítja, hogy nem volt ott semmiféle számla; egykettőre felhúzzátok magatokat mindketten. Máskor, ha nincs kéznél gyanúsítható személy, a hiányzó tárgyat gyanúsítod meg, mintha ő tüntette volna el saját magát, egyedül vagy okkult varázshatalmak közreműködésével. Első hallásra abszurd, de csaknem mindenkivel megesik, hogy amikor a vesztés – úgy tűnik – egyszerűen nem következhetett be, akkor kínjában ilyen vádakkal illeti a szökevény tárgyat; például a pulóvernek, amit csak most vetettünk le, valahogy lába kel az ötvenhat négyzetméteres lakásban; a levél, amit – erre tisztán emlékszünk – kivettünk a levélszekrényből, és felhoztunk, köddé válik, amikor kimegyünk érte a konyhába. Ha elég hosszan keres ilyen tárgyakat, még a legkevésbé babonás embertársunk is hajlamos teljesen valószínűtlen bűnösökre – lidércre, földönkívülire, féreglyukra, éterre – gyanakodni.

Érthető, hogy rosszindulatú vagy titokzatos erőket sejtünk ott, ahol valami eltűnik, mert ilyenkor úgy érezzük, a világ nem engedelmeskedik a megszokott szabályoknak. Mindegy, milyen gyakran veszítünk el valamit, a tapasztalás mindig meglep és zavarba ejt – törésnek éljük meg, mintha a dolgok nem úgy működnének, ahogy elvárjuk tőlük. Felfoghatatlan, hogy ne találjuk meg azt a pulóvert vagy azt a levelet, ahogy az is felfoghatatlan, hogy a nő, aki húsz éve a feleséged, egy nap azzal jön haza a munkából, hogy el akar válni, vagy az, hogy egészséges, fiatal nagybátyád tegnap éjjel meghalt álmában. Akár nagy, akár kicsi a veszteség, jellegzetes reakciónk, hogy egyszerűen nem akarjuk elhinni.

Csábító, de félrevezető érzés. Vegyünk egy különösen tragikus és nyugtalanító esetet a közelmúltból, amikor is – 2014 márciusában − a Malaysia Airlines 370-es járata, fedélzetén kétszázharminckilenc emberrel nyom nélkül eltűnt; nem történt segélyhívás, nem ütött ki tűz, nem volt robbanás, egyik szervezet sem vállalta a felelősséget a gép eltérítéséért, nem akadt szavahihető tanú, és bő egy éven át egyetlen roncsdarabot sem találtak. Először úgy gondolták, valahol a Dél-kínai-tengerbe zuhanhatott a gép, mert Kuala Lumpurból arrafelé vezetett az útja Pekingbe. Aztán vad találgatások következtek − például, hogy a kínaiak lőhették le, vagy az oroszok térítették el a bajkonuri űrrepülőtérre −, és csak hónapokkal később jutottak arra a következtetésre, hogy a gép minden valószínűség szerint délnek fordult, és addig repült, amíg valahol az Indiai-óceán fölött ki nem fogyott az üzemanyagból.

Másokhoz hasonlóan, akiket megfogott és elborzasztott ez az eset, azon kaptam magam, hogy e bősz találgatások közepette újra meg újra ugyanazt a kérdést teszem föl: hogyan lehetséges telekommunikációs hálózatokkal és műholdas navigációs rendszerekkel globálisan összekapcsolt világunkban szem elől veszteni valamit, ami akkora, mint egy utasszállító repülőgép, és aminek az útja elvben pontosan nyomon követhető? Hitetlenkedésem szűk értelemben véve teljesen jogos volt. Repüléstechnikailag szélsőséges anomália az, ami a Malaysia Airlines 370-es járatával történt: az előző ötven év csaknem egymilliárd repülése során csak egy – sokkal kisebb – utasszállító gép tűnt el nyomtalanul. De globális viszonylatban a legkevésbé sem tekinthető anomáliának az eset. Mind a tapasztalat, mind a történelem arra tanít, hogy nincs a világon olyan, ami el ne tudna veszni, teljesen függetlenül az értékétől, méretétől vagy attól, hogy mennyire tartjuk rajta a szemünket. És ha józanul szemléljük, erre tanít a világ is. Azért nehéz elképzelnünk egy repülőgép eltűnését, mert óriásinak látszik, amikor a leszállópályához közeledve elhúz fölöttünk. De ez rossz lépték a feladványunkhoz. Egy Boeing 777-es hozzánk viszonyítva óriási, de az Indiai-óceán fenekén kényelmesen elférne belőle száznyolcvanmilliárd darab.

Végső soron talán ezért taglóznak le annyira bizonyos veszteségek – nem azért, mert szembemennek a valósággal, hanem éppen azért, mert feltárják előttünk a valóságot. Sokféle módon igazítanak útba, például úgy, hogy helyrebillentik arányérzékünket, vagyis hirtelen olyannak látjuk a világot, amilyen: hatalmasnak, összetettnek és titokzatosnak, így semmi sem túl nagy ahhoz, hogy elvesszen, és fordítva, egyik hely sem olyan kicsi, hogy valami el ne tudna veszni benne. Az elvesztett jegygyűrű Sziklás-hegységgé nagyíthatja egy városi park szerény lankáit. Ha túrázás közben szem elől vesztjük a gyerekünket, félelmetes vadonná változik a békés patakpart és a környező erdő. Akárcsak a megilletődöttség és a gyász, a velük közeli rokonságban álló veszteség is képes azonnal újraméretezni minket a környezetünkhöz képest; soha nem vagyunk kisebbek, és a világ soha nem nagyobb, mint amikor valami fontosat elveszítünk.

Azért ilyen nehéz tehát elfogadnunk akár a legapróbb veszteséget is, mert rádöbbent, hogy nem körülöttünk forog a világ, nem tudunk mindent megoldani, véges a hatalmunk. A vesztés alázatra tanít. Rákényszerít, hogy szembenézzünk elménk korlátaival: a ténnyel, hogy a vendéglőben hagytuk a pénztárcánkat; a ténnyel, hogy nem emlékszünk, hol hagytuk. Rákényszerít, hogy szembenézzünk akaratunk korlátaival: a ténnyel, hogy nem áll hatalmunkban megvédeni szeretett tárgyainkat az idővel, a változással, a véletlennel szemben. Mindenekelőtt pedig rákényszerít, hogy szembenézzünk a létezés korlátaival: a ténnyel, hogy előbb-utóbb szinte minden elenyészik vagy megsemmisül. Veszteségeink újra meg újra azt sugallják, hogy számolnunk kell ezzel az egyetemes mulandósággal – a döbbenetes, őrjítő, szívszakasztó ténnyel, hogy valaminek, ami az előbb még itt volt, hirtelen nyoma vész.

Néha úgy gondoltam, apám élethosszig tartó szokása, hogy folyton elveszít valamit, vígoperai változata annak a tragikus veszteségsorozatnak, amely a gyerekkorát alakította. Bár férfikora derekán senki meg nem mondta volna – hiszen jólétben élt, személyiségét derűs szellemi frissesség jellemezte −, a család, a kultúra és a történelmi pillanat, amelybe beleszületett, rendkívüli veszteségekkel határozható meg: tudás, identitás, pénz, erőforrás és választási lehetőségek lettek oda; otthonok, hazák, emberek semmisültek meg.

Körvonalaiban ismerős a történet, mert modern kori veszteségeink egyik legmegrázóbb, legrettenetesebb epizódjához kapcsolódik. Apám anyja, tizenegy gyerek közül a legfiatalabb, Lengyelország közepén, egy Łódź melletti stetlben nőtt föl – az 1930-as évek végén kevés helyen volt veszélyesebb zsidónak lenni a zsidók számára egyre veszélyesebb Európában. A család népes volt, és szegény, vagyis nem tudtak mindannyian elmenekülni a közelgő háború elől, ezért a szülei – valami számomra elképzelhetetlen okoskodás eredményeképpen – úgy döntöttek, hogy legkisebb gyerekük biztonságáról gondoskodnak. Így került még tizenéves apai nagymamám négyezer kilométernyire az egyetlen világtól, amit ismert – az akkor még Palesztinához tartozó Tel-Avivba, egy nála lényegesen idősebb lengyel zsidó feleségeként.

Nem sokkal később megszületett apám, akit nem sokkal később – még járni is alig tudott – kibucba küldtek, hogy néhány évig idegenek között nevelkedjék. Ottléte alatt két meghatározó veszteség érte. Először is, meghalt az apja, az anyja pedig újra férjhez ment. Ezt apám csak több mint két évtized múlva, a tulajdon esküvője napján tudta meg. Másodszor, nagymamám Lengyelországban maradt családjának minden tagját elvitték Auschwitzba. A szülei ott pusztultak el, akárcsak tíz testvéréből kilenc. 1945. január 27-én, amikor a tábor felszabadult, csak legidősebb nővére, Edzia nagynéném volt életben. Nem tudom, hogyan érte el ez az információ nagymamámat, hogyan tudta meg Tel-Avivban, kinek mi lett a sorsa. Nagymamám távozásakor csaknem negyedmillió zsidó élt Łódźban, és közülük alig több mint kilencezren élték túl a háborút. Mire apám néhány év múlva hazatért a kibucból, a családja kétszeresen is átrendeződött; egyrészt apja halála és anyja új házassága miatt, másrészt mert a rokonság teljes megsemmisülése új érzelmi és gyakorlati feltételeket teremtett; odalett csaknem a teljes lengyelországi ág, lemészárolták nagymamám nagyszüleit, nagynénjeit és nagybátyjait, unokatestvéreit, barátait és szomszédait − gyásza leírhatatlan volt.

Tel-Avivban egész jól át lehetett vészelni a háborút, de utóhatásainak feldolgozásához nyugalmasabb hely kellett. A Közel-Kelet forrongott, jövője folytonos változásban − a város egyre veszélyesebbé vált; apám egyik barátját eltévedt golyó ölte meg, miközben a házuk előtt játszott az utcán. A család sosem volt jómódú, és a romló életkörülmények miatt a legszerényebb igények kielégítése is küzdelmesnek bizonyult. Nagyapám vízvezeték-szerelő volt, de ritkán kapott munkát, pedig időközben született még két fia, és róluk is gondoskodni kellett. 1948 februárjában, három hónappal azelőtt, hogy az ENSZ egy egész új országot hasított ki Palesztinából, nagyszüleimnek elegük lett: lemondtak arról, hogy ott neveljék föl a gyerekeiket. Összecsomagolták szerény ingóságaikat, hátat fordítottak a hamarosan Izrael állammá alakuló földnek, és – a modern kori zsidóság történetében a lehető legvalószínűtlenebb módon – Németországba költöztek.

Eredetileg persze máshogy tervezték. A háború után amerikai vízumért folyamodtak, de azt szűken mérték, és rajtuk kívül még tizenegymillió menekült szorult sürgősen új otthonra. Nagyszüleim nem várhattak a végtelenségig a testi épségüket fenyegető városban, és a pénzük is vészesen apadt; így aztán nagyapám fölkapta a fejét, amikor azt hallotta, hogy Németországban egész rendesen meg lehet élni a feketepiacon. Nem volt vallásos, nem vonzotta a cionizmus, és azzal kapcsolatban sem voltak aggályai, hogy a Harmadik Birodalom utódállamában törvénytelen tevékenységre készül; ő a családjához volt hűséges, és a túlélésre esküdött föl. Ha Németországban lesz megélhetése, mit bánja ő, hogy a történelem fősodra éppen az ellenkező irányba halad? Ők akkor is Németországba mennek.

Rettenetes utazás volt. A családnak és egy nagybácsinak, aki úgy döntött, velük tart, Haifába kellett eljutnia − onnan indultak az Európába tartó hajójáratok. Haifát mindössze kilencvenöt kilométer választja el Tel-Avivtól, de azokban az időkben különösen veszélyes volt az autóút. Palesztinában polgárháború tört ki az arab nacionalisták és a zsidó cionisták között, mindennapossá váltak az útlezárások, rajtaütések, taposóaknák és orvlövésztüzek. Félúton jártak, amikor az első utasülésen utazó nagybácsit eltalálta egy golyó. Akkor hétéves apám hátul ült, és nézte, ahogy a nagybácsiból fokozatosan távozik az élet. Később, ha rendszerint bőbeszédű apám a haifai útról mesélve ehhez a tragikus részhez ért, stílust váltott; vagy mert sosem heverte ki egészen a traumát, vagy mert ösztönösen védelmezett minket, a gyerekeit: szűkszavúan, részletek nélkül beszélt róla, mintha egyszerű életrajzi adalékot említene. Annyit tudok, hogy nem volt más választásuk, mentek tovább Haifába, otthagyták a nagybácsi holttestét, hajóval Genovába mentek, onnan pedig Németországba.

A Fekete-erdő mellett, egy kisvárosban telepedtek le, és négy évig maradtak. Apám játszott az erdőben, megtanult úszni a folyóban, és összebarátkozott Fixszel, egy óriási pásztorkutyával. Az iskolában remekül megtanult németül − németül olvasta az Emberrablókat és a Kincses szigetet −, míg a délutáni hittanóra alatt kint ücsöröghetett a folyosón. Este és hétvégén az apja beültette motorja oldalkocsijába, és keresztül-kasul járta vele a vidéket – az elragadó, csillogó szemű kisfiú magára vonzotta a tekinteteket, így senki sem gondolt arra, hogy Leica fényképezőgépeken és amerikaiaktól seftelt cigarettahegyeken ül. Kellemes élet volt, de bizonytalan is, és minél nagyobb lett apám, annál jobban átérezte családja áldatlan helyzetét. A félretett pénzt padlódeszkák alá, függönyrudak belsejébe rejtették; a szülők nem gyerekfülnek szánt, titkos tanácskozásokat folytattak, amelyekben kis híján bekövetkezett lebukásokról és összetűzésekről volt szó, valamint arról, hogy hol, mikor és hogyan kezdik el a hatóságok a csempészbandák könyörtelen felszámolását. Egy idő után apám világosan látta, hogy a sorsa attól függ, a vízum vagy a rendőrség érkezik-e meg előbb.

Szerencsére a vízum nyert: 1952-ben nagyszüleim összecsomagolták a gyerekeiket, Brémába utaztak, és hajóra szálltak az Egyesült Államok felé. Még látszott a föld, de apám már tengeribeteg lett, és ha nem ingott volna lába alatt a fedélzet, akkor sem nehéz elképzelni, miért kerítette hatalmába a bizonytalanság. Akárcsak Elizabeth Bishop, ekkor már két várost és egy földrészt elveszített, és csaknem mindenkit, aki a rokonsága lehetett volna. Élt kibucban és háborús övezetben, a Közel-Keleten és Európában, a forró kohóban, amelyből megszületett Izrael, és a Harmadik Birodalom hűlő parazsán. Még nem töltötte be a tizenkettőt. Csaknem egész úton egy harmadosztályú hálóhelyen feküdt, hánykolódva a tengeren, és pocsékul érezte magát. Csak akkor bújt elő, és botorkált föl a fedélzetre, amikor a szülei szóltak neki, hogy már látni a kikötőt, mindjárt megérkeznek. Ez a látvány lett apám első emléke Amerikáról: ahogy imbolyogva fölmegy a napsütésbe, a szélbe, és a Manhattan előtti szűk öbölben megpillantja a Szabadság-szobrot.

Köszönet

A néhai Anthony Bourdain egyszer azt mondta, hogy ha Kimberly Witherspoon – az ügynököm − felhívná hajnali háromkor, és arra kérné, hogy bivalyerős ragasztószalaggal, késsel és egy tekercs szemeteszsákkal fölszerelkezve negyedóra múlva találkozzon vele a Kilencedik utca és a C. sugárút sarkán, akkor ő egy fia kérdés nélkül ott lenne a megjelölt helyen és időpontban. Ennél jobban én sem írhatnám le azt a bizalmat és hűséget, amit Kim maga iránt ébreszt, elsősorban azzal, hogy ő maga is hűséges és megbízható. Nála biztosabb kézzel senki sem egyengethetné a pályámat, arról nem szólva, hogy ezt káprázatos humorral teszi; roppant szerencsés vagyok, hogy nemcsak ügynökömnek, hanem barátomnak is nevezhetem. Hálával tartozom az Inkwell Management többi csodálatos, segítőkész munkatársának is, különösen Alexis Hurley-nek.

Azt hiszem, egy kora hajnali órán, egy manhattani utcasarkon találkoztam először Hilary Redmonnal; barátságunk jóval megelőzte azt, hogy Hilary jelen könyvem szerkesztője lett. Biztonságérzetet adott, különösen a Veszteség fejezet írásának nehezebb pillanataiban, hogy tudtam, nemcsak okos szerkesztői tanácsok, hanem mély emberség és kedves biztatás tekintetében is számíthatok rá. Kezdettől fogva fáradhatatlanul küzdött ezért a könyvért, nem lehetek elég hálás neki és kollégáinak a Random House-nál, így Carrie Neillnek és Ayelet Duranttnak, Ruth Liebmannról nem is beszélve, akinek lelkesítő e-mailjei mindig akkor érkeztek meg a fiókomba, amikor a leginkább szükségem volt rájuk.

Henry Finder, szerkesztőm a New Yorkernél nevéhez illőn megtalált engem, amiért örök hálával tartozom neki. Rengeteget tanultam azokból a tartalmas, széles látókörű és kristálytiszta gondolatokból, amelyeket megosztott velem − íróként különösen a javamra váltak. David Remnickkel együtt – akit csak mint egészen kivételes szerkesztőt és talpig becsületes, jó embert jellemezhetek – befogadtak a legcsodálatosabb szakmai otthonba, amelyről valaha is álmodhattam. Elmondhatatlanul hálás vagyok rám áldozott idejükért, azért, hogy hittek bennem, és köszönöm, hogy helyet adtak a lapban esszémnek, amelyből később ez a könyv született.

Más barátaimnak és kollégáimnak is szeretnék köszönetet mondani, amiért idejüket nem sajnálva elolvasták, és segítettek jobbá tenni ezt a könyvet: köszönöm Jared Hohltnak, hogy szerkesztőm volt annak ellenére, hogy már nem a szerkesztőm; Tad Friendnek, hogy váratlanul fölajánlott egy rendkívül épületes kéziratcserét és az ebből következő elfogulatlan olvasatot; Jia Tolentinónak köszönöm nem szűnő lelkesedését és mélyreható észrevételeit; Leslie Jamisonnak az egyik legszebb kiadói méltatást köszönöm, és azt, hogy föltartotta elém az elbeszélés feliratú közlekedési táblát, nehogy eltévedjek; Helen Macdonaldnak sok más mellett azt köszönöm, hogy pontosan érti, milyen nehéz a gyászról írni, és tudja, hol érdemes elkezdeni, Michael Kavanagh-nak pedig köszönöm, hogy roppant türelemmel és segítőkészen annyiszor végigolvasta ezt (és sok mást), ráadásul társam volt bánatban és nevetésben. Köszönet Becca Laurie-nak a kiváló háttérmunkáért, az üzleti lehetőségek okos felismeréséért, és Ben Phelannak, amiért olyan alaposan ellenőrizte a tényeket. Ami hiba könyvemben maradt, az mind az én lelkemen szárad.

Ez a könyv sok tekintetben a családomról szól, és nem írhattam volna meg, ha mind eredeti, mind választott családomtól kitartó, szeretetteljes támogatást nem kapok. Nem tudom eléggé megköszönni Bill és Sandy Cepnek, hogy rám bízták a lányukat, majd a történetükbe is beavattak. Aki ismeri őket, tudja, milyen nagy megtiszteltetés, hogy befogadtak. Katelin Cep és Melinda Cep ugyancsak tárt karokkal fogadott az első perctől kezdve, de nem szeretnék megfeledkezni az összeillő pizsamáról, az autós kirándulásokról és a csokis-vaníliás születésnapi tortáról sem.

Nem csak öröm, ha író van a családban, főleg nem gyász idején; anyám, Margot Schulz és nővérem, Laura Schulz azonban egy pillanatig sem haboztak támogatni engem és könyvemet. Minthogy a bevezető rész – nyilvánvaló okokból − főleg apámról szól, anyám érdemei közül csak azt említi, hogy nyelvhelyességet és jó modort tanultam tőle. Holott valójában sokkal többet: ő tanított meg rá – lankadatlan példamutatással −, hogy törekedjek türelmes, figyelmes, nagylelkű, elnéző és kedves lenni. Kelekótya nővérem valójában az egyik legokosabb és legjószívűbb ember, akit ismerek; benne látom nemcsak azt, ami apámból, hanem azt is, ami a világból a legjobb. Megtart őszintének, megnevettet, és számtalan más öröm mellett megajándékoz azzal az örömmel is, hogy közel kerülhetek családja tagjaihoz. Sue Kaufman, Rachel Novick, MJ Kaufman, Henry Philofsky és Adele Kaufman-Schulz, rajtuk keresztül pedig Steve Novick, Aviva Stahl és Sabrina Bremer – mindannyian nagyon kedvesek a szívemnek, és életem fontos szereplői akkor is, ha ez nemigen derül ki ebből a könyvből.

Nem mindig volt könnyű dolgom az írással, de a Rátalálás című rész magját és lényegét alkotó szerelem És-fejezetbe átnyúló történetét könnyen írtam meg. Ebben a szakaszban mindennap írtam, majd este magammal vittem az ágyba, és felolvastam Casey Cepnek – az egész fejezet ihletőjének − az aznapi termést. Megnyugvás és öröm volt megosztani vele mindezt, ahogy megnyugvás és öröm megosztani vele bármit és mindent; ő pedig mérhetetlenül jobbá tette a szövegemet, ahogy az egész életemet is. Neki ajánlom könyvemet, abban a mélységes reményben, hogy ez csak a történet kezdete. És apámnak – ismét Robert Frosttal: ahogy a folyó tiszteleg a forrás előtt.

Jegyzetek

1 ugye csak viccelsz. (angol)

2 Gergely Erzsébet és Lukács Katalin fordítása.

3 Rakovszky Zsuzsa fordítása.

Tartalom

I. Veszteség

II. Rátalálás

III. És

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License