Tate James

HATE
Gyűlölet

MADISON KATE #1

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

A SZERZŐ LEVELE

Impresszum

Megan D’Athnek és az ő gyönyörű kisfiának,
Archernek

1. FEJEZET

Nem kellene itt lennem.

Ha az apám tudná…

De akkor is vállaltam volna a kockázatot, hogy láthassam ezt a harcot. Ezt a harcost.

Bömbölt a zene a mellettem álló hangszóróból, a tömeg pedig egyre hangosabbá és türelmetlenebbé vált. Adrenalin lüktetett az ereimben, olyan szintre tornázva ezzel az izgatottságomat, hogy alig bírtam nyugton maradni. Enyhén rugózni kezdtem, nehogy sikítsak, elájuljak vagy hasonlók.

Vigyorra húzódott a szám, és az ismerős dallam ütemére bólogattam.

– Elég klisés választás, de lehetett volna rosszabb is – motyogtam az orrom alatt. A Drowning Pool Bodies című száma tovább dübörgött, én pedig lábujjhegyre álltam, hogy egy pillanatra megláthassam az egyik okot, amiért ellógtunk a béna halloweeni bulinkról.

– MK, ezt nem értem – nyafogott mellettem a legjobb barátnőm, Bree. A fülére szorította a kezét, finom arcvonásait pedig fájdalmas grimasz torzította el. – Miért vagyunk itt egyáltalán? Annyira messze van ez a hely a mi környékünktől, hogy az már rémisztő. Mármint, konkrétan ijesztő. Mehetnénk már?

– Micsoda? – kiáltottam fel összehúzott szemöldökkel, és azt gondoltam, biztosan rosszul hallottam. – Nem mehetünk el most, a harc még el sem kezdődött! – Kiabálnom kellett, hogy meghalljon, őt pedig újra kirázta a hideg. Nem csoda. A főként (nagydarab) férfiakból álló tömegben Breevel nulla esélyünk volt, hogy egyáltalán az oktagont, a nyolcszögletű ketrecet lássuk, nemhogy a harcosokat. Illetve, hogy őszinte legyek, konkrétan egy harcost. Ezért felmásztunk az egyik hatalmas ipari generátor tetejére, hogy jobban lássunk. Az általunk választott gépezeten egészen véletlenül egy hangszóró is állt, az abból kiáramló zenétől majdhogynem megsüketültünk.

– Édes, már bő egy órája itt vagyunk – panaszkodott Bree. – Fáradt vagyok, ráadásul józan, fáj a lábam, és izzadok, mint a ló. Kérlek, menjünk! – Megpróbálta rám mereszteni a szemét, de az összhatást elrontotta az arcára rajzolt cicaorr és -bajusz. A seggéhez rögzített bolyhos farkincáról nem is beszélve.

Nem mintha én bármit szólhattam volna. Egy „szexi” boszijelmezt viseltem, de én legalább megszabadultam a süvegemtől. Így most egy kurvás fekete csipke miniruhát és magas sarkú bőrcsizmát viseltem.

Október harmincegyedike volt, elmúlt éjfél, nekünk pedig a barátnőnknél, Veronicánál kellett volna lennünk a minden évben megrendezett halloweeni buliban. Csakhogy Breevel úgy döntöttünk, inkább kisurranunk a partiról, hogy megnézzünk egy nagyon is illegális MMA-mérkőzést. Ráadásul a harcot egy rég elhagyatott vidámpark, a Nevető Bohóc cirkuszi sátrában tartották.

Mintha nem lenne fényévekkel jobb így eltölteni az estét, mint hogy rád hajtson egy Rolexet viselő fiú, hogy aztán három egész percet vele tölts a Bentley-je hátsó ülésén.

Igen, Veronica bulijai nagyjából mind ugyanúgy végződtek, és nekem elegem volt belőlük.

– Bree, nem kényszerítettelek, hogy gyere – mondtam. Idegesített a szekálása. – Te akartál jönni. Emlékszel?

Felháborodva tátotta el a száját.

– Na igen, de azért, hogy ne raboljanak ki, gyilkoljanak meg, vagy ilyenek, miközben keresztülstoppolsz a határon! MK, megmentettem a csinos kis seggedet, és ezt te is tudod.

Megforgattam a szememet a drámaiságán.

– Uberrel jöttem volna, nem stoppal! Nyugat-Shadow Grove meg nem éppen a pokol bugyrainak egyike.

Bree szeme elkerekedett, ahogy a mérkőzések miatt összegyűlt tömegre nézett.

– Akár az is lehetne. Tudod te, hányan halnak meg Nyugat-Shadow Grove-ban naponta?

Összehúztam a szememet, és rákontráztam a kérdésére.

– Tényleg nem tudom. Hányan?

– Én sem tudom – vallotta be –, de sokan. – Biccentett, mintha ettől meggyőzőbb lett volna a kijelentése, én pedig felnevettem.

Bármit tervezett még mondani, hogy rávegyen a távozásra, azt elfojtotta a kommentátor hangja. Egy pillanat alatt elterelődött a figyelmem Breeről, és a nyakamat nyújtogattam az oktagon felé. Még a generátoron állva is elég messze voltunk, a kilátás pedig szar volt.

Az izgalmam a tetőfokára hágott, pezsgőként bugyogott túl bennem, miközben az izzadt kezemmel belemarkoltam a ruhám ruganyos anyagába. A kommentátor most a harcos paramétereit sorolta.

Százkilencvenhárom centiméter, kilencvenegy kilogramm, huszonhárom győzelem, zéró döntetlen, zéró vereség.

Zéró vereség. Ez a pasas rohadtul a kevert harcművészetre született!

Ez nem egy hivatalos összecsapás volt, épp ellenkezőleg. Úgyhogy ennél többet nem is mondtak. Nem említették a korát, a szülővárosát, az edzőtermét… semmit. Még a nevét sem. Csupán…

– …kérem, tapsolják meg – a kommentátor drámai szünetet tartott, ami teljesen felajzotta a tömeget – …a titokzatos, a veretlen Íjászt! – ordította a harcos becenevét, mire a nézők teljesen elveszítették az eszüket. Beleértve engem is.

Az I Prevail Paranoid című dala szólt a mellettünk álló hangszóróból, és mire a magas, kapucnis alak keresztülvágott a tömegen a csapatával körülvéve, a torkom kiszáradt és kapart a kiabálástól. Még ebből a távolságból is beleremegtem a várakozásba, és elképzeltem, milyen lehet megmászni őt, akár egy hegyet. Meztelenül.

– Van egy olyan tippem, hogy ezért jöttünk – mondta Bree száraz hangon az orrát ráncolva, amitől a cicabajusza megrándult. A külseje nem volt annyira abszurd, mivel a nézők java része is valamiféle halloweeni jelmezt viselt. Még a harcosokon is teljes arcot eltakaró maszk volt ma este, a kommentátor pedig Kaszásnak öltözött.

– Tudod, hogy így van – vágtam vissza, a szememet le sem véve az oktagonról. Szinte pislogni sem mertem, nehogy lemaradjak valamiről.

Az egyik csapattársa, egy kissé alacsonyabb, de hasonló testalkatú pasi, aki mélyen az arcába húzta a baseballsapkáját, levette a versenyző válláról a köpenyt, mire elakadt a lélegzetem. A srác hátának minden négyzetcentiméterét tetoválás fedte. Túl messze voltunk ahhoz, hogy a részleteket kivehessük, de tudtam (mert szinte már betegesen követtem), hogy a legnagyobb tetkó egy lenyilazott, geometrikus szarvast ábrázolt. Innen kapta a becenevét. A szarvas a csillagjegyét szimbolizálta, a nyilast. Innen az Íjász.

– Hű, basszus! – kapott levegő után Bree, nekem pedig rá sem kellett néznem ahhoz, hogy tudjam, hirtelen megkedvelte a kevert harcművészetet.

– Azt mondják, a UFC-be is be akarják venni őt – fecsegtem –, de kikötötték, hogy akkor teljesen le kell állnia az illegális mérkőzésekkel, ő meg állítólag megmondta nekik, hova dughatják fel.

Bree elismerően hümmögött, de ahogy ismertem, azt sem tudta, hogy a UFC a ketrecharcos bajnokságot jelenti, azt meg végképp nem, micsoda elképesztő eredmény ez egy fiatal harcos számára.

– Sss! – mondtam, habár Bree meg sem szólalt. – Kezdődik!

A rögtönzött oktagonban az Íjász és ellenfele, akik mindketten csak egy rövidnadrágot és egy egyszerű álarcot viseltek, egymáshoz érintették a kesztyűiket, ezzel hivatalosan is megkezdődött a harc.

Teljesen magával ragadott a fő küzdelemben rejlő lehetőség, ezért izgatottan vártam, hogyan végződik majd. A technika és az erő kiegyensúlyozott mérkőzése lesz majd vajon, ami kitart mind az öt meneten keresztül? Vagy az egyik harcos teljesen fölénybe kerül? Nagyon szorítottam az Íjásznak, reméltem, hogy nem lett nagyképű a legutóbbi sikereitől, és nem ütik ki harminc másodperc alatt, mint Rhonda Rousey-t.

A másik pasi ütött először, türelmetlenül és elhamarkodottan. Miközben néztem, ahogy az Íjász blokkolta a támadást, aztán visszavágott egy kegyetlen ütéssel az arcába, majd oldalba térdelte, már tudtam, hogy ennek még az első menetben vége lesz.

– Basszus, de gyors! – kommentáltam, miközben a harcosom fürgén mozgott, esélyt sem adva az ellenfelének, hogy hozzáérjen. Minden ütést, amit kivédett vagy elkerült, háromszorosan adott vissza, mígnem a másik pasast a vérrel szennyezett padlóra nem küldte.

– Vége van? – kérdezte Bree, miközben a karomat szorította.

Megráztam a fejemet.

– Addig nem, amíg az egyikük le nem kopogtatja, vagy, tudod – vontam vállat –, ki nem ütik.

– Durva – lehelte, de a szeme csillogása elárulta, hogy élvezi.

Az Íjász ellenfele úgy vergődött, akár egy horogra akadt hal, épphogy csak vissza tudta tartani az álla alá furakodó kart. Amint a nagyobb, tetovált harcos odarakja az alkarját a másik harcosnak, akinek a becenevére nem is figyeltem, befellegzett.

– Gyerünk, gyerünk! – biztattam, miközben enyhén rugóztam a hülye magas sarkú cipőmben. – Gyerünk, Íjász! Csináld ki!

A küzdelem még folytatódott néhány pillanatig, aztán egy óriási fejű barom beállt elém. Valami történt, mire a tömeg felbődült. Csak arra tudtam tippelni, hogy az Íjász bevetette a fojtófogást.

– Igen! – kiáltottam fel a nyakamat nyújtogatva. – Jaj már, menj innen! – Ezt a látóteremet kitakaró pasinak mondtam. Nem mintha hallotta volna.

A kommentátor elkezdett számolni. Mindennek vége tíz másodpercen belül, ha a másik hapsi le nem kopogtatja addig.

– …három… négy… öt…

Iszonyatosan frusztrált, hogy nem látok.

– …hat… hét…

Bumm!

Döbbenettel vegyes zavarodottsággal kaptam Bree felé a tekintetemet a hangos zajra. Egy kocsi kipufogója durrant? A sátorban? Az meg hogy a francban lehetséges?

– Mi volt ez? – akartam kérdezni, de a saját hangomat sem hallottam. A fülem valami magas hangtól csengett, ami minden mást lenémított.

Bree mondott valamit, és a karomat rángatta, de nem értettem őt.

Mi a fasz történik?

– MK, gyerünk! – A szavai végre átjutottak a fülcsengésen, én pedig megbotlottam, ahogy megpróbált lerángatni a magasított helyünkről a lenti káoszba.

Megráztam a fejemet. Továbbra is kurvára össze voltam zavarodva, amíg fel nem fogtam, hogy mit kiált Bree pánikba esve.

– Valakit meglőttek! – mondta. – Rohadtul el kell tűnnünk innen! Most!

Még több lövés (basszus, igaza volt!) hangzott fel a zsúfolt helyiségben, mire az emberek hanyatt-homlok menekülni kezdtek.

Breevel egymás kezét fogtuk, miközben lehúzódva igyekeztünk a lehető leggyorsabban elérni a kijáratot. Ám hamar rájöttünk, hogy sokkal többről van itt szó egy magányos lövöldözőnél. Az ajtóhoz vezető területen brutális verekedés alakult ki, legalább harmincan ütötték és rugdosták egymást. Vér és a franc tudja, még mi szállt mindenfelé, nekem pedig épphogy sikerült elrántanom Breet az útból, amikor egy nagydarab, bőrdzsekis pasas hátratántorodott az arcát ért ütéstől, ami majdnem leterítette őt.

– Másik kijáratot kell találnunk – állapítottam meg, miközben kétségbeesetten néztem szét. Egy átkozott cirkuszi sátorban voltunk, és rajtunk kívül még legalább ötszázan nézték az illegális ketrecharcot. Kell lennie még egy csomó másik kijáratnak! – Erre! – kiáltottam, és magammal vonszoltam Breet, miközben ide-oda szlalomoztam a megvadult tömegben.

– MK! – kiáltott a barátnőm, és megrántotta a kezemet. – Nézd!

A tekintetemmel követtem, hova mutat a remegő ujja, és egy vörös tócsát láttam a csiszolt betonpadlón. Fakószőke haj (ugyanolyan színű, mint az enyém lenne, ha nem festettem volna élénk rózsaszínre ehhez a jelmezhez) és egy élettelen kéz, körmeiről lepattogzott a lakk.

– Ne nézz oda! – szóltam rá Breere, és újra megrántottam a kezét, hogy induljon el. Egy lány már így is halott, én meg rohadtul nem akartam csatlakozni hozzá.

Még jó néhány percbe beletelt, mire sikerült kijutni a sátorban elharapódzott felfordulásból. Az éjszaka fagyos volt, vacogott a fogam, miközben Breevel keresztülsiettünk a sötét vidámparkon.

– E-ez… – dadogta Bree, én pedig csak annyira lassítottam le, hogy megnézzem, rendben van-e. A barátnőm szeme kikerekedett az ijedtségtől, az arca lesápadt. Még nem tört ki hisztérikus sírásban, úgyhogy a sokkhatás talán most az egyszer nekünk dolgozott.

Remélhetőleg nem kérdez majd rá, engem szemlátomást miért nem érintett meg egy holttest és az erőszak látványa. A vérontás látványa.

Elzártam magamban a legutóbb látott holttest emlékét, visszatuszkoltam abba az apró mentális dobozba, ahol az utóbbi pontosan hat évet töltötte. Halloweenkor volt az anyukám meggyilkolásának évfordulója.

– Maradj csendben! – súgtam neki, miközben a minket körülvevő árnyakat figyeltem. – Vissza kell jutnunk a kocsidhoz, és elhúzni innen.

A legjobb barátnőmnek minden csodálatos tulajdonsága ellenére sem volt semmi fogalma arról, mekkora veszélyben vagyunk.

– Mi folyik itt, MK? – erősködött. Nem tetszett, mennyire hangosan beszélt.

– Csss! – tettem a szájára a kezemet nyomatékosításként. Egy rozoga mutatványosbódé árnyékában bújtunk meg, én pedig eszeveszetten kémleltem körbe, hogy egyedül vagyunk-e. – Bree, hinned kell nekem! Ez nem egy légből kapott balhé volt. Nem láttad a verekedők tetkóját? A jelzéseket a dzsekijükön? – Bree szeme még nagyobbra kerekedett a kezem fölött. Kapkodva, ijedten szedte a levegőt. Bólintottam, ezzel megerősítve, amire gondolt. – Igen, pontosan. Nyakig belekeveredtünk egy bandaháborúba, és ha nem húzunk el innen a picsába gyorsan… – Nem fejeztem be a mondatot. Tudta, hogy értem. Ha bármelyik banda elkap minket, legyen az a Lidércek vagy a Kaszások, annak beláthatatlan következményei lennének. Mondjuk úgy, hogy a halál lenne a könnyebbik út. Breeért valószínűleg váltságdíjat követelnének a mocskosul gazdag családjától, de én nem lennék ennyire szerencsés. Nem azért, mert az én apám nem tudta volna kifizetni, hanem mert valahogy sikerült a Kaszások vezetőjének ellenségévé válnia.

Hangok csendültek fel a közelben, pasasok nevetése, mire még beljebb húztam Breet az árnyékba, amíg el nem haladtak mellettünk.

– Menjünk! – mondtam lágyan, amikor a beszélgetésük hangjai elhaltak.

Bree szorosan mögöttem jött, ahogy sietve elindultam a parkoló felé. Most már egyre többen jöttek ki a sátorból, ezért leszegett fejjel igyekeztünk beolvadni egy jelmezes csoportba. Ebben segített Bree szexi macskaszerkója és az én rikító rózsaszínre festett hajam is. Úgy néztünk ki, mint bármelyik, halloweeni buliba készülő lány.

Már majdnem egészen megkönnyebbültem, amikor eljutottunk a vidámpark feléig, de nem bújhattunk örökké a tömeg mögé. Bree kocsijával egy fészerben parkoltunk le a déli kapu mögött, és mindenki más a nyugati felé csorgott.

Némán megrántottam Bree karját, és leszakadtunk a tömegtől. Azonnal gyorsabb tempóra kapcsolva siettünk el a lerobbant dodzsemek mellett.

– Ez rossz ötlet volt – mormolta Bree, de szorosan mögöttem maradt, miközben végigkocogtunk (magas sarkúban) a kurva ijesztő vidámparkon. Miért tűnt ez az egész olyan bazira izgalmasnak, amikor megjöttünk? Hirtelen úgy éreztem, mintha egy horrorfilmbe keveredtünk volna, és bármelyik pillanatban előugorhat valaki egy késsel, láncfűrésszel vagy valami hasonlóval a kezében.

Adrenalin pulzált az ereimben. Úgy fordultam be a sarkon, hogy be sem néztem mögé, mire egyenesen belefutottam egy Beetlejuice-jelmezt viselő alakba.

– Basszus, bocsánat! – kiáltottam, miközben visszaszereztem az egyensúlyomat a sztriptíztáncosokéhoz hasonló magas sarkúban.

Megindultam, hogy kikerüljem őt, mire egy hatalmas kéz fonódott a felkaromra. Abban a pillanatban állított meg, amikor megláttam a pasast, akivel beszélgetett… és a hatalmas, pénzzel teli táskát a földön kettejük között.

– Öhm… – nyaltam meg az ajkamat, majd Beetlejuice-ról a másik férfira pillantottam. – Bocsi, már itt sem vagyunk.

Megrántottam Bree kezét, hogy kerüljön meg a másik, Beetlejuice bőrdzsekis haverjától távolabbi oldalon, miközben figyelmen kívül hagytam a férfi szorítását a karomon. Annyira sötét volt, hogy nem tudtam kivenni, milyen jelzést viselt, de nem is igazán számított. Mindkettő kurvára rosszat jelentett.

– Mit hallottál? – követelt választ Beetlejuice, miközben egy kissé megrázott, és a képembe mászott. A barátja csak nézte, nem érdekelte.

– Semmit – vágtam vissza. – Csak kifelé mentünk. Valami szarság megy a nagysátorban.

Beetlejuice elvicsorodott, a bőrdzsekis pasas meg felröhögött. Mint akik ezt már tudják, és örülnek is neki.

– Eressz el! – mondtam határozottan. – Nem láttunk, nem hallottunk semmit, és őszintén nem is érdekel semmi. Már így is meghalt ebben a vidámparkban egy lány, és rengeteg a szemtanú. Hamarosan zsaruktól fog nyüzsögni ez a hely.

Beetlejuice gyanakvón összehúzta rám a szemét, mielőtt bólintott volna.

– Semmit nem láttál – acsarogta. A figyelmeztetés egyértelmű volt, ahogy elengedte a karomat, miközben meglökött. – Hülye picsák – motyogta a barátjának, miközben utunkra bocsátott.

Továbbsétáltam, mert nem akartam futni, amíg a látóterükben voltunk, de a Breere vetett pillantásommal gyakorlatilag azt üvöltöttem, hogy „szedd már a lábadat!”.

– Várj! – Ez az egy szó villámként hasított belém, mire az egész testem megfeszült, a lábam ledermedt félúton a levegőben. – Nem ismerlek én téged?

A másik fickó beszélt, és a mély, ismerős hangjától libabőrös lett a hátam. Közelebb jött, éreztem a fenyegető közelségét magam mögött. Annyira közel állt hozzám, hogy megcsapott a dzsekije bőrszaga. Simán eltörhette volna a nyakamat, ha akarja.

Elöntött a pánik, mire elhamarkodott döntést hoztam.

– Bree! Bármi történjék is, ne állj meg, amíg el nem értél a kocsihoz! Ott találkozunk! – mondtam halkan, de a tekintetem hatására minden ellenállása elpárolgott. – Komolyan mondom – erősítettem meg. – Kurvára rohanj!

Bree biccentett, a szemében félelem és elszántság tükröződött, aztán lerúgta a cipőjét, és beleveszett az éjszakába.

– Bassza meg! – csattant fel Beetlejuice, majd a léptei gyorsan elhalkultak az ellenkező irányban. Ám csak az övé. Az én ijesztő árnyékom meg sem moccant.

– Igen – dörmögte. A leheletétől meglebbentek a rózsaszín tincseim. – Tudtam én, hogy ismerős ez a segg. Mégis mit keres egy hozzád hasonló lány Nyugat-Shadow Grove-ban, Madison Kate Danvers?

Nem rohantam Bree után, mert nem voltam egy kibaszott idióta. Képtelenség lett volna lehagyni ezt a pasit abban a ruhában, amit viseltem. Most, hogy tudta, ki vagyok, nem is hagyott volna elmenekülni.

Inkább megtettem az egyetlen dolgot, ami eszembe jutott.

Sarkon fordultam, és behúztam egyet az arcába.

2. FEJEZET

Fájdalom nyilallt a kezembe, és elfojtottam az üvöltést, miközben a fickó döbbent arckifejezéssel hátrahanyatlott. Még egy ilyen lehetőségem nem lesz, szóval rohadtul nem volt szabad elpocsékolnom.

– Mi a fasz?! – harsogta a pasas, de csak az árnyakkal kiabált, mert én már messze jártam.

A magas sarkúm kopogott az aszfalton rohanás közben, és ezredszerre is szidtam magamat némán, amiért ezt a cipőt választottam. Bree okosan tette, hogy lerúgta magáról, csakhogy én sok értékes másodpercet veszítenék, amíg kicipzárazom és lerázom a csizmát a lábamról.

Léptek hangja dübörgött valahol mögöttem, én pedig a lélegzetemet visszafojtva bújtam meg az elvarázsolt kastélyban, és aztán ledermedtem. Biztonságosabb volt elbújni, mint találomra rohangálni a vidámparkban.

– Add fel, kis hercegnő! – kiáltotta az üldözőm valahonnan túl közelről. – Nem úszod meg ezt olyan könnyen!

A hangjában harag csendült, mire félelem kúszott a tagjaimba. A meglepetés erejének köszönhetően sikerült elmenekülnöm, de még egyszer nem lenne ekkora szerencsém.

– Madison Kate! – kiáltott újra, közelebbről. – Ne tedd ezt a szükségesnél nehezebbé!

Csendben maradtam, totálisan mozdulatlanul.

A bakancsa alatt halott levelek ropogtak, én pedig visszafojtottam a lélegzetemet. Annyira közel volt, annyira rohadtul közel!

Most már bármelyik pillanatban rám találhat. Megfog, és elvonszol a Kaszások klubházába, aztán…

A testemet elöntötte a pánik, mire ostoba döntést hoztam.

Az eszem azt üvöltötte, hogy ne mozduljak, ne leplezzem le a búvóhelyemet, és reméljem, hogy a Shadow Grove-i Kaszások vezetője nem talál rám.

De a testem riadt nyúlként reagált, úgyhogy elszaladtam.