A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Lukacs: Democracy and Populism. Fear and Hatred

Yale University Press, New Haven–London, 2005

Második kiadás

Copyright © 2005 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 2008, 2025

Borítófotó © Süddeutsche Zeitung Photo / Alamy Stock Photo

Minden jog fenntartva

Tartalom

Magyar olvasóimnak

Előszó

1

Tocqueville történelemszemlélete

A „vegyes” kormányzás vége

„Jobboldal”, „baloldal” és ezek konzervatív félreértelmezései

Egy liberális félreértelmezés

Konzervatívok és liberálisok

Népfelség és szocializmus

Népfelség és nacionalizmus

Nacionalizmus és szocializmus

A vélemények fölhalmozódása

„Haladó” liberalizmus

Haladók és populisták

Populista zsidóellenesség és németbarátság

Nemzet és állam

2

1914: a tegnap világa?

„Újkor”?

Az orosz forradalom: irtózatos kudarc

1917 és az amerikanizálódó világ

A liberalizmus 1918 utáni kudarca

1920–1945: megosztottság a világban

A „fasizmus” téves használata és olvasata

A „totalitarizmus” téves használata és olvasata

A nemzetiszocializmus mint „ideológia” téves használata és olvasata

3

Az Egyesült Államok 1945-ben és azután

Az állam hanyatlása

Az „osztályok” hanyatló funkciója

„A többség zsarnoksága”? A „közvélemény” és félreértelmezése

A magánélet hanyatlása, a nyilvánosság fölemelkedése

Nyilvánosság és híresség

Változások a történelem feljegyzésében és ismeretében

4

Félelem és gyűlölet

A „liberalizmus” diadala és eltűnése

A bűnözés terjedése

Egy új, mély megosztottság

Eszmék és hitek

Remény a félelem ellenében

Jegyzetek

Magyar olvasóimnak

Művem előszavában hangsúlyoztam, hogy amerikai olvasóknak írtam. Könyvem bizonyítékait is főleg (bár nem kizárólag) az amerikai politika- és társadalomtörténetből merítettem. Mindennek dacára magyar kiadóm úgy döntött, hogy e könyvem is jelenjen meg magyarul. Ezért fűzöm elejére eme bevezetést, amellyel a Demokrácia és populizmus problémáinak magyar történelmi vonatkozásait, ha röviden is, de valahogy vázolni kívánom.

Általánosságban: az újkori (más, mint az athéni) demokrácia nem jelentett és nem jelenthet korlátlan többséguralmat. A népfelség alkotmányos és más korlátai az egyéni és kisebbségi szabadságjogok fenntartását és védelmét biztosítják. De: mindennek eredői nem csupán jogiak, hanem történelmiek. Főleg Nyugat-Európában (de máshol is) az ún. újkort, a legutóbbi ötszáz esztendő történetét demokráciák és arisztokráciák vetélkedései és együttéléseik képviselték. Néha lassan, néha sebesebben, az utóbbiak hatalma csökkent, míg az előbbieké növekedett. Ez a kettősség nagyjából, majdnem kivételek nélkül, az utolsó száz év során megszűnt. Ennek egyik következménye a hajlam, amely az állami népfelség elvével együtt valami korlátlan és a nép nevével jelzett többséguralom felé vezethet – tehát alkotmányos demokratizmustól populizmushoz. (E szónak használata aránylag új keletű.)

A probléma nem csupán abból áll, hogy a többség korlátlan uralma a demokratikus szabadságjogokat veszélyeztetheti. A probléma másik összetevője, hogy népuralom vagy népi többség esetében is „a nép” gyakran absztrakció, amikor nem a nép beszél, hanem a nép nevében beszélnek. Ez a történetírás problémája is lehet, lévén hogy a néphangulat bizonyítékai manipulálhatók, összetettebbek és mások, mint egyes személyek tetteiből vagy szavaiból meríthető források.

Így kerülünk „a nép” lényegének és jelenlétének politikai-történelmi problematikájához. Megint általánosságában a világ sok részét érintő változás. Száz évvel előttünk, sőt sokszor és máshol mindmáig a nép és a nép uralma kiterjesztésének szószólói általában az úgynevezett „baloldalról” származtak. De a legutóbbi száz év során – bár persze nem mindenütt és mindig – a „nép” és a „népuralom” leghatározottabb és legerősebb szószólói már nem a hagyományos „baloldalt”, hanem az úgynevezett „jobboldalt” képviselik. Hadd kíséreljem meg most mindennek az újkori magyar történelemre vonatkozó vázlatát.

Magyarországon, mint Kelet-Európában máshol is, a „nemzet” és a „nép” évszázadokig nem ugyanazt jelentette. A két fogalom és jelenségeik itt-ott átfedték egymást, de nem alkotmányilag vagy jogilag, és nem teljesen. Legalábbis Werbőczy jogrendje szerint „a nép” nem volt „a nemzet”. Az ilyenfajta különbség Nyugat-Európában fokozatosan megszűnt. De Magyarországon – és például Lengyelországban – csak a huszadik század során, miután három vagy négy nemzedék óta ma nincs már értelme népről és nemzetről külön gondolkodni vagy beszélni.

A „baloldali” – kommunista vagy szocialista szóhasználat, sőt egy ideig liberális-szabadelvű is – a nép és a népuralom fogalmát a XX. század végéig szorgalmazta. Példái ennek a „népi demokrácia”, a „népköztársaság”, „népfront”, „Népszabadság”, „Népszava” (az utóbbinak immár több mint százesztendős) szóhasználata. De: úgy, mint Ausztriában, aztán Németországban, Olaszországban és később máshol is, „a nép” szólama és fensőbbségének hirdetése már körülbelül 1880 táján is megjelenik az ún. jobboldalon, növekvő eredményekkel. Magyarországon – nagyban osztrák mintára – egy jobboldali, a szabadelvűség és a szabadkereskedelem elleni párt (a magyar nyelvű zsidósággal szemben is kritikusan, de ugyanakkor a katolikus szlovák lakosságot pártolva) jelenik meg 1894-ben: a „Katolikus Néppárt”. Népi inkább, mint nemzeti – nem demagóg populizmus miatt, hanem azért, mert vezetői látják, miszerint Nagy-Magyarországban, ahol a lakosságnak alig fele magyar nyelvű, „nemzeti” párt csak magyarokra számíthat, nem lehet általános. Ugyanakkor a népfelség és az általános választójog szószólói és pártolói még mindig inkább bal-, mint jobboldaliak. S az 1919 utáni és a baloldallal élesen szembeszálló, sőt azt lehetőleg kirekeszteni kívánó magyar jobboldal még mindig a „nemzeti” s nem a „népi” jelzővel azonosítja magát.

Amikor aztán az 1930-as években a megmaradt magyar feudalizmus és az osztálykülönbségek és a szegényparasztság ínsége ellen keletkező „népi” mozgalom és irodalom jelentkezik, eredetileg szabadelvű és szociáldemokrata pártfogóik dacára – mint nagyjában Ausztriában és Szlovákiában és főleg Németországban is – a „népiek” egy része már nem hagyományos „baloldali”, hanem „völkisch”: más szóval nem nemzetközi, hanem nemzeti szocialista, populista, de nem liberális, népi és nem városi, inkább Kelet-, mint Nyugat-barát, sőt gyakran antiszemita is. Más szóval: egyáltalán nem „úri”, de „polgári” sem. Mindez nagyjából fennáll az 1945-ben megjelenő Parasztpárt jó részére, amely maradt volna ilyen akkor is, ha 1945-ben és azután Magyarország nem orosz, hanem ideiglenes angolszász megszállás alá került volna.

Vagy ötven év múlva, az orosz uralomtól való megszabadulás után a legfőbb nem liberális és nem baloldali párt mind a „polgári”, mind a „népi” jelzőt magáévá tette. Ez inkább érdekes, mint jelentős, mivel vezetőinek populizmusa inkább népi, mint polgári. De a más „népiek” között is sok mindenki már nem paraszti vagy népi, hanem nagyvárosi születésű. Ez is bizonyítéka ama világjelenségnek, amely szerint a populizmus immár nemigen osztályöntudat következménye, hanem valami nagyjában korlátlan tömegdemokrácia hirdetője.

2008

Előszó

„Új politikatudomány szükséges egy új világ számára” – írta Tocqueville százhetven évvel ezelőtt. Az ilyen tudomány mindmáig várat magára.

E bevallottan általánosságokkal telített és (itt-ott) radikális történeti tanulmányom anyaga az Egyesült Államokra, az angol ajkú világra és Nyugat-Európára szorítkozik. Érveit, bizonyítékait és szemléltető példáit kizárólag a világnak ebből a részéből merítem, amelyet zömmel az immár fogyatkozó elterjedtségű és lélekszámú fehér emberfajta népesít be. Ez a körülhatároltság egybevág ismereteim és érdeklődésem határaival. Korunkban – amikor sok értelmiségi, aki egyre többről tud egyre kevesebbet (visszájára fordítva a tizenkilencedik század gyakran bugyuta élcét, miszerint a szakemberek egyre kevesebbről tudtak egyre többet), léha általánosításokat tesz – talán helyénvaló, ha e könyv témáját, vizsgálódási körét így megszorítom. E munka nem anyagi, hanem szellemi körülmények és vonzalmak leírását kísérli meg, azzal a hitemmel összhangban, hogy a tömegdemokrácia korában az anyagi körülmények szinte mindig kevésbé számítanak, mint a szellemi körülmények és hajlamok – sőt maga a világ anyagi rendje (vagy rendzavara) sem az alapja, hanem a következménye annak, amit sokak gondolnak vagy hisznek. Mert én a nyugatinak nevezett civilizáció határain kívül élő embertársaim gondolkodásmódjáról, szellemi szerkezeteiről és hagyományos (vagy) modern lelki hajlamairól keveset vagy semmit sem tudok.

E könyv egyes passzusait – nemegyszer átírott formában – néhány korábban publikált írásomból vettem.

1

Tocqueville történelemszemlélete

Alexis de Tocqueville látnok volt, talán még inkább történelmi gondolkodó, mint politikai. Százhetven esztendővel ezelőtt fejezte be és adta közre Az amerikai demokrácia első kötetét. Figyeljük meg címének becsületes pontosságát: De la démocratie en Amérique – „A demokráciáról Amerikában”. Témájául a demokráciát választotta, ahogyan az akkori Egyesült Államokban létezett. Az első kötet főként Amerikáról, az öt évvel később megjelentetett második főként a demokráciáról szólt. Számunkra ez a második kötet még időszerűbb, mint az első. (Tocqueville kortársai nem tartották annak; a második kötetet bírálták – néha méltatlanul –, az elsőt nem.)

Azóta persze sok minden történt. Amerika nem az, ami akkor volt. Az amerikaiak nem azok, akik akkor voltak. Amerika többé nem a demokrácia egyedüli prototípusa a világon. Talán meg kellene fordítani Tocqueville-t, mert megírásra vár egy Amerika demokráciája című könyv, vagyis olyan, amely feltárja, mi a sajátosan amerikai az Egyesült Államok politikai és társadalmi körülményeiben; hogyan és miben különböznek azok a francia, brit, német, japán, orosz vagy bergengóc demokráciától – ma, amikor körülöttünk mindenfelé, szerte a földgolyón forr, buzog, tajtékzik a tovább dagadó áradat, a világ demokratizálódása.

Tocqueville már első kötete végén fölvetette ezt a kérdést:

Akik e könyv elolvasása után netalán úgy vélik, hogy megírásakor az angol-amerikai erkölcsöket és törvényeket akartam utánoztatni mindazokkal a népekkel, amelyek demokratikus társadalmi rendben élnek, azok erősen tévednek: csak a formát nézik, s figyelmen kívül hagyják gondolataim igazi lényegét. Mert célom az volt, hogy Amerika példáján megmutassam: a törvények és főleg az erkölcsök igenis lehetővé teszik egy demokratikus nép számára, hogy szabad maradjon. Különben korántsem hiszem, hogy követnünk kellene az amerikai demokrácia példáját és utánoznunk a céljai elérésére latba vetett eszközeit, mivel jól tudom, milyen hatást gyakorol a politikai berendezkedésre egy-egy ország természete és múltja, s nagy szerencsétlenségnek tartanám az emberi nemre nézve, ha a szabadság mindenütt egyforma módon valósulna meg.1

És mégis: a világ demokratizálódásának történelmi folyamata jószerivel elválaszthatatlan a világ amerikanizálódásától. Nem azonos vele, de elválaszthatatlan tőle. „A világot biztonságossá tenni a demokrácia számára” – Wilson amerikai elnök e szerencsétlen eszméje tartósabbnak bizonyult, mint kortársa – néhány nap időkülönbséggel haláloztak el –, a (részben tatár, részben német eredetű) orosz kecskeszakállas demagóg, Lenin forradalmi ideái. Talán Wilson frázisát is meg kellene – még sor kerülhet rá – fordítanunk: „Miként tegyük biztonságosabbá a demokráciát a világ számára?” Csakugyan fogós kérdés ez, amelyet Tocqueville rögtön megértett volna.

Tocqueville nem idejétmúlt, hiszen számos általa kifejtett vagy megpendített kérdés mindinkább nyilvánvalóvá válik. Vajon a demokrácia a nép uralma, azaz pontosabban: a nép általi uralom? Nem: valójában a nép nevébeni uralom. Nem egyszerűbb, hanem komplikáltabb minden korábbinál. Igen: túlnyomórészt elfogadott értelmében a demokrácia a többség uralma. (És vajon miből áll, hogyan tevődik össze, alakul ki ez a többség?) Itt lép be a képbe a liberalizmus. A többség uralmát mérsékeli a kisebbségi és egyéni jogok törvényi biztosítása. Ha pedig ez a mérséklés gyönge, nincs foganatja vagy népszerűtlen, akkor a demokrácia nem több (vagy nem egyéb), mint populizmus. Pontosabban: akkor ez nacionalista populizmus.

Az amerikai demokrácia szerzője se a „nacionalizmus” (nationalisme), se a „populizmus” (populisme) kifejezést nem használta. Ismert ilyen jelenségeket, de ezek a szavak az akkori francia nyelvben még nem is léteztek.

Ma viszont léteznek; és az a kérdésünk, egzisztálhat-e még a hagyományos demokrácia, miután a hagyományos liberalizmus elenyészik. Tocqueville-nek nem kellett szembenéznie ezzel; nekünk igen. És ha már itt tartunk – megint csak pontosabban: hogyan jutottunk idáig? –, szemügyre kell vennünk valami átfogóbbat, mégpedig Tocqueville meglátását: az emberiség történetének arisztokratikus korából a demokratikus korába való átlépést. Ezt igen sokszor tévesen ismerték föl, klasszikus példájaként annak, amikor valaki nem látja a fától az erdőt. (Talán ideillik George Orwell huszadik századi megállapítása: „Immár olyan mélységbe süllyedtünk, ahol a nyilvánvaló újbóli kimondása az intelligens emberek kötelessége.”)

Tocqueville éppannyira történész volt, mint politikai teoretikus vagy társadalomtudós. (Spenglerrel, Toynbeeval és másokkal ellentétben nem alkotott történelemfilozófiát, és nem is érdekelte ilyesmi. Éppen ellenkezőleg: filozófiája volt történelmi.) Természetesen sokat tudott a történelemről, természetesen ismerte a szokványos kategóriákat: ókor, középkor, újkor. Sokat jelentettek neki a különféle történelmi korszakok, az ember változó létkörülményei, és talán kiváltképpen a gondolkodás változó feltételei (olyasvalami, amivel az – úgynevezett – posztmodern történészek mostanában birkóznak, a szemléletmódok története: ahogy Oscar Wilde megfogalmazta, rövidlátó detektívek üldözik a nyilvánvalót). Tocqueville, akárcsak közvetlen előfutára, Burke (akivel nem mindig értett egyet), tisztában volt az emberi lét elkerülhetetlen történetiségével. Tocqueville egyszerűbbet és nagyszerűbbet látott, a történelemnek a kronológiai időszakoktól eltérő felosztását: arisztokratikus korra és demokratikus korra. Élete során az előbbi visszaszorult, az utóbbi kibontakozott és erősödött, bár még nem egyetemesen. Az embereket Ádámtól és Évától kezdve kisebbségek uralták; de most már alig, vagy nem. Tocqueville keresztényi alázattal megértette, mit jelent ez. „Nem tudom elhinni – írta egyszer –, hogy Isten évszázadok óta csupán azért ösztökélne két-háromszázmillió embert az egyenlőség felé, hogy azután tiberiusi vagy claudiusi önkény alatt találják magukat. Kár lenne az ilyen fáradságért. Nem tudom, miért vezet bennünket a demokrácia irányába; de ha már olyan hajóra szálltam, amelyet nem magam építettem, legalább megpróbálok eljutni vele a legközelebbi kikötőbe.” Azt is megértette, hogy ez fokozatos fejlemény. Mi viszont több mint másfél évszázaddal Tocqueville után élünk. Nem látta (hogy is láthatta volna?) előre az újkor végét, amelynek közepette most járunk. Azt azonban látta, hogy körülötte az arisztokrácia hanyatlása és a demokrácia fölemelkedése folyik – hol sebesen, hol lassan, hol egyidejűleg, hol nem, hol inkább politikai, mint társadalmi tekintetben, máskor meg kevésbé.

A mi nézőpontunkból ez már nagyrészt lezajlott. (A nézőpont a valóság megkerülhetetlen alkotórésze; és minden nézőpont legalább bizonyos mértékig történeti, mint ahogy minden emberi tudás az emlékezetre támaszkodik.) Láthatjuk – vagy inkább: látni való –, hogy az egész úgynevezett újkort 1500-tól 2000-ig, különösen és főképpen Nyugaton ez a kettős fejlemény: visszavonuló arisztokrácia és előrenyomuló demokrácia jellemezte; ez valaha újdonság volt, most pedig a végéhez ért.

A „vegyes” kormányzás vége

Monarchia, arisztokrácia, demokrácia: ezek az államformák, ezek a társadalmi viszonyok már csak felszínesen emlékeztetnek múltbeli eredetükre. E kategóriák szóbeli meghatározásukkal együtt görögök, ám nagy tévedés azt hinni, hogy az athéni demokrácia, a spártai arisztokrácia vagy a lükurgoszi monarchia – vagy épp a hellén „kormányzás”, a római „család” – sok közös vonást mutat (már ha egyáltalán bármennyit is) azzal, ahogyan mi ismerjük, tapasztaljuk, alkalmazzuk ezeket a kifejezéseket.

Ugyanakkor tisztelet és becsület illeti elődeinket, szabadságjogaink bajnokait és felépítőit e klasszikus modellek felismeréséért és megértéséért. Az antik történelemről szerzett tudásukból táplálkozott az a respektus, amellyel különösen a tizenhetedik–tizennyolcadik században emlegették a „vegyes” kormányzást. Olvasták Arisztotelészt (vagy legalább úgy tettek, mintha olvasták volna). De talán ennél is fontosabb volt az örök emberi természet ismerete és megértése, az a képességük, amely mára lejáratódott, felülíródott, fölhígult, sőt nagyrészt talán el is veszett. Mindenesetre tudták, hogy az emberi kormányzás semmilyen válfaja nem tökéletes, mert az emberi természet is tökéletlen. Innen, hogy a civilizált államok azon – viszonylag – legjobb uralmi formákat pártolták, amelyekben a monarchikus, arisztokratikus és demokratikus elemek ötvöződtek. Ez a nyugati civilizáció vívmánya. Egész alkotmányok nőttek ki belőle: az angliai alkotmányos monarchia, az Egyesült Államok alkotmánya, az 1789-es és korábbi francia reformerek legalább némelyikének eredeti (majd gyorsan elfojtott) lendülete. Nem szükséges tovább taglalnom ezt, ez a könyv nem politikatudomány-történeti értekezés.

Mégis érdekes elmélkedni azon, hogyan és miért döntöttek az amerikai alkotmány megszerkesztői amellett, hogy az alapokmány szövegét a hangzatos „We the People”, azaz „Mi, a nép” szavakkal2 (a magyar fordításban: Mi, az Egyesült Államok népe) indítsák. Elvégre ők is kételyeket tápláltak a még éretlen „a nép” kifejezéssel szemben. Minden amerikai középiskolás tudja, avagy tudnia kellene, hogy az alkotmány – legalábbis eredetileg – a vegyes uralom eszményeit foglalta magában: az elnök és hatalma által képviselt „monarchikus” elemet; az „arisztokratikus” elemet, amelyet a szenátorok meg a szenátus korlátozása, jelölése, megválasztása és az elektori kollégium, azaz elnökválasztó testület (továbbá valamivel később a legfelsőbb bíróság) jelenített meg; és a törvényhozás alsóházának „demokratikus” elemét.

Nem igényel különösebb történelmi ismeretet (bár bizonyos történelmi rálátást azért igen), hogy érzékeljük: az elmúlt kétszáz év fokozatosan eltüntette vagy lemorzsolta az Egyesült Államok (és más országok) alkotmányának sok, ha nem majd minden „arisztokratikus” elemét, miközben az elnökség monarchikus hatalma és a többségi uralom demokratikus hatásköre mindinkább túlnyomóvá vált. (Azt sem téveszthetjük szem elől, hogyan omlott össze 1861-ben minden fennen magasztalt páratlan vívmányával együtt az amerikai alkotmány: több mint egy évtizedes huzavona után képtelenné vált arra, hogy megakadályozza az állam fölbomlását és a polgárháborút.)

Tocqueville nem sokat írt a vegyes kormányzatról meg arról, amit az amerikaiak ma is „fékek és ellensúlyok” rendszereként emlegetnek. Hitt azonban a megmaradt nem demokratikus intézmények néhány előnyében, a gáttalan demokrácia korlátozásában. Így például Az amerikai demokráciában méltatta az amerikai igazságszolgáltatást és az amerikai ügyvédeket (avocat helyett légiste, azaz „törvénytudó” névvel illette őket), azt állította, hogy egyfajta amerikai elitet képviselnek, amelynek elsődleges szerepe a korlátlan többségi népuralom és az abból eredhető önkény visszaszorítása. Ugyancsak tisztelte kora Angliáját (kivéve annak írországi viselt dolgait), beleértve bizonyos brit arisztokraták alkotmányos monarchiához illő politikai jelenlétét.3 Másfél évszázad elteltével azonban nem érdemes sok szót vesztegetnünk arra, mi történt az amerikai ügyvédekkel vagy a brit arisztokráciával.4 A politikai és társadalmi megszorítások, amelyeket Tocqueville látott és nekik tulajdonított, nincsenek többé. A demokrácia határtalanná, korlátlanná, egyetemessé vált.

🞵

Nem árt megjegyezni, hogy monarchiák ma is léteznek. (Léteznek, de nemigen uralkodnak.) Valamennyi alkotmányos monarchia, ami jó; de azt is látnunk kell, hogy csupán a nép kegyelméből léteznek, a demokrácia és a többségi uralom egy csapásra véget vethet nekik. Egy röpke pillantást mégis érdemel a monarchia és a demokrácia viszonya, amely eltér az arisztokrácia és a demokrácia viszonyától. Az örökletes és alkotmányos monarchia egy demokratikus népnek bizonyos stabilitásérzést, családias érzést nyújt (ami Nagy-Britanniában talán csak Viktória királynő uralkodása idején alakult ki). Az amerikaihoz hasonló választott államfő esetén ez nincs így (jóllehet a legutóbbi száz esztendőben az amerikai elnökök felesége vagy családja iránti közérdeklődés állandóan nőtt). Ennél is fontosabb, hogy súlyos nemzeti válságok pillanataiban az örökletes uralkodó – más gyöngeségei vagy fogyatékosságai dacára – egy egész országot menthet meg a pusztulástól. 1943-ban Olaszország királya (III. Viktor Emánuel) tartóztatta le és fosztotta meg hivatalától Mussolinit, 1945-ben a császár (Hirohito) jelentette be Japán kapitulációját, s ez még döntőbb volt, mint akár a szigetországra ledobott két atombomba, akár Sztálin egy héttel előbbi hadüzenete. 1989-ben és azután az Egyesült Államok talán helytelenül tette, hogy nem támogatta az alkotmányos monarchia visszaállítását Romániában, Jugoszláviában, sőt akár Afganisztánban is. Csakhogy 1917–18-ban sok amerikai, különösen a liberális és haladó párti szószólók és értelmiségiek vélekedtek úgy, hogy az első világháború, „a minden háborúnak véget vető háború” az Egyesült Államok által megtestesített demokrácia és a császári Németországban testet öltött császárság között dúlt (e felfogás hívei kényelmesen átsiklottak a szövetségesek oldalán részt vevő számos monarchia fölött).

Mégis, bár alkotmányos és örökletes monarchiák együtt élnek a demokratikus társadalommal és állammal, létezésük nem érvényteleníti az általános körülményt, a népfelség világméretekben megkérdőjelezhetetlen elvét.

🞵

Monarchia és demokrácia egymás mellett élése – mi több, egymásrautaltsága – jóval megelőzte az amerikai függetlenségi háborút és a francia (sőt az angol) forradalmat. Az újkor kezdetén kibontakozó polgári osztályok igényelték és üdvözölték a királyok erősödő hatalmát, amely oltalmazta őket az arisztokráciák dúlásaitól. Tocqueville az elsők között vette észre, hogy Franciaországban az államigazgatás központosítása a csaknem abszolút monarchia idején már jócskán elkezdődött, majd a francia forradalom alatt, illetve után meghatározó maradt. Azt vélte és írta, hogy a centralizáció, amely egyre bővülő központi kormányzati adminisztrációt jelent, a demokrácia sajátjává válhat, s ez a végül létrejövő jóléti állam felé vezet. Jól ismert e prófétai aggodalma. Saját francia arisztokráciája jellemhibáit és fogyatékosságait is látta ilyen tekintetben – főként emiatt bírálta Edmund Burke-öt, akinek a francia forradalom túlkapásait és veszélyeit illetően igazat adott, hibáztatta viszont, amiért az azt megelőző arisztokratikus-monarchikus világot illuzórikusan látta. Elvégre az arisztokrácia gyarlóságai mellett – a karteziánus (nem pedig pascali) geometrikus szellem egyik kihatásaként – a merev kormányzati szabályozásra való kényszeres hajlam is sajátosan francia volt. Megfigyelhetünk egy másik fontos, Franciaországon túlmutató hajlamot is: a koronás fő oltalmára szoruló polgárság olyan indíttatást mutat, amely azóta is jellemző a burzsoáziára és a liberálisokra – a félelem alkotóeleme ez.

Ha valaki komoly művet kívánna írni a demokrácia történetéről (ez természetesen nem azonos a szabadság történetével, azzal a roppant nagy és roppant mély témával, amellyel Lord Acton próbált megbirkózni), nem kezdheti se a jó kétezer éve élt görögökkel, se a több mint kétszáz esztendővel ezelőtti Amerikával és Franciaországgal. Mindenképpen vegye szemügyre Angliát népének radikális és demokratikus nézetei, szokásai miatt – meg azért is, mert angolok és skótok, valamint eszméik a tizenhetedik században ide-oda vándoroltak az Atlanti-óceánon át. És persze még korábban is – nem az angol középkor népfelkeléseire vagy némelyik protestáns radikális reformerre célzok, hanem egy olyan arisztokrata gondolkodóra, mint Sir Henry Savile, aki már 1580-ban leírta (de természetesen tenni semmit sem tett érte): „Democratia est optimus status reipublicae.” (A demokrácia a köztársaság legkedvezőbb állapota.) Az angol polgárháború leggyászosabb, legsötétebb ege alatt is megpillanthatjuk az angol szabadságjogok már meglévő szikráit. Ekkor, 1648-ban kiáltott le Lady Fairfax a királyt perbe fogó kormánnyal dacolva a Painted Chamber karzatáról; bátor meggyőződésével döbbenetet keltett, ám büntetlen maradt; egyes hírlapok szót emeltek a monarchia védelmében; katonák és parlamenti biztosok juttatták kifejezésre, hogy vonakodnak hóhérkézre adni az uralkodót; továbbá ekkor hangzott el az elítélt Károly király utolsó nyilvános beszéde. Mindez a tizenhetedik század derekán, egy megszilárduló katonai diktatúra idején. Franciaországban 1789 után semmi effélét nem találunk, a modern diktátorok uralma alatti viszonyokról már nem is beszélve. Napóleon nem értette ezt. Szent Ilonán azon merengett, hogy ha 1803-ban lerohanja Angliát, „köztársaságot kiáltottam volna ki… a nemesség és a főrendi ház eltörlését… szabadságot, egyenlőséget, népfelséget… demokráciát.” (Százhúsz esztendővel később Hitler elképzelései nem sokban különböztek volna ettől.)

Az újkori demokrácia bármely története (ismétlem, ez egyáltalán nem azonos a „szabadság” történetével) figyelembe kell hogy vegye Európa északnyugati fertálya, Svédország és Hollandia népeit már jóval a felvilágosodás előtt. A rebellis hollandok, akik nem ismerték el II. Fülöpöt, kikiáltották a maguk „köztársaságát”. Svédországban a „kalpagok” és „süvegek” tizennyolcadik századi küzdelme arisztokraták és polgárok között folyt, egy olyan nép körében, amelynek a mérsékeltség és kompromisszum iránti határozott tisztelete csak később jelent meg. A svéd politikai vezetők egy része bámulta az angol demokráciát. Svédországban már a tizenhetedik század végén négy rend létezett, a negyedik a parasztságot képviselte. Svédországnak és népének végső soron mélyrehatóan, tartósan demokratikus rendje tehát nemcsak mélyen gyökeredzett, de intézményesülése is régen kezdődött. A közép- és alsó osztály egymás mellett élése – sőt egymásrautaltsága – pedig Skandináviában, valamint (a hollandoknak a francia forradalmi időszak alatti komoly gondjai után) Hollandiában ugyancsak figyelemre méltó volt, és jórészt az is maradt.

Ám időközben a népfelség elve lassan, fokozatosan egyetemessé vált.5 Itt ideje bevégeznem az újkori demokrácia egyes korai históriáinak, valamint a vegyes uralmak réges-régi erényeinek és kora újkori példáinak futólagos áttekintését. Nyissuk föl hát fáradt szemünket. A vegyes kormányzás immár a múlté. Helyreállíthatatlan. Az arisztokrácia letűnt (még társadalmilag is: nyoma sincs a tiszteletnek és gyakorta sznob csodálatnak, amely nemrég még övezte). Az emberi természetet ismervén a jövőben brutális uralkodó osztályok emelkedhetnek föl, kerülhetnek előtérbe, félő, hogy jó néhány nemzetet kormányoznak majd. Azután sokakat talán ismét arra késztet a félelem, hogy egy egyeduralkodó oltalmát keressék. Elég ebből: e sorok írója nem próféta. Elegendő, ha belátjuk, hogy a népfelség elve ma már egyetemes; nézzük tehát, mivé vált politikája, miből áll, és melyek a legfőbb, legfontosabb veszélyei.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 515 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libertinus – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oranienbaum – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License