Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eugenie Marlitt

ARANYOS ERZSIKE

fordította
„Emilia”

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-097-5 EPUB
ISBN 978-963-678-098-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Goldelse

első kiadás: 1866
az elektronikus változat az 1874. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a mű eredeti borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Egész napon át esett a hó, még pedig amúgy Isten igazában és kedve szerint, hogy a háztetők és ablakpárkányok tiszta fehér hópárnákkal voltak földíszítve. Erre aztán korán besötétedett, este pedig szilaj vihar keletkezett, mely kárörvendve csapott az alákóválygó hópelyhek közé, miként a ragadozó állat a békés galambsereg közé.

Olyan idő ez, amelyben a kedélyes kisvárosi lakos nemhogy becses énjét, de még kezét sem szereti kitenni meleg, biztos hajlékából. B. fővárosban azonban esti 6 és 7 óra közt mindazonáltal nem nagy különbséget tesz ez az utcán járókelőkre nézve. A légszesz-lámpák pótolják az égi lángokat, amelyek nem akarnak megjelenni; az utcasarkokon olyan szilaj sebességgel robognak a hintók, hogy a gyalogjárók csak egy-egy merész ugrás által a ház falainak, menthetik meg életüket és kezük-lábuk épségét; jutalmul egy csomó mennydörgős káromkodás repül a pompásabbnál pompásabb hintók medveprémes kocsisai és a díszes hintók után, melyeknek jól bezárt ablaküvegem belül kecses hölgyek nagy üggyel-bajjal dugják ki virágékes fejecskéjüket a terjedelmes géz-öltönyök rengeteg hullámai közül és sejtelmek sincs róla, hogy e percben kénköves istennyilak kívántatnak; latos fürtjeikre. Borzadalmasan fekete és szőke parókák közepette szabályszerűen fodrozott fejű viaszarcok, csendesen és figyelmesen dolgozó óráslegények, édes mosolygása boltos legények habos ruhakelmék, csábító felöltők és kedvesen virító, üde virágok közepette öreg, fonnyatag virágcsokor- és koszorúcsináló leányok irigylendő biztonságban és jól átfűtött léghőmérsékletben izegnek-mozognak a kirakatuk üvegablakain belül, melyekből vakító világosság áramlik a síkos járdákra és tovahullámzó emberek özönére, akik közül öreg és fiatal egyaránt kékes-piros orrcimpák, könnyező szemek és kétségbeesett kar- és fejhimbálgatás által véteti magát észre.

De lassan egy kissé - nem mindnyájan - íme ott, ama kicsi mellékutcácskából kényed, ruganyos lépésekkel egy női alak fordul be a főutcák egyikébe. A szűk, kinőtt köpenyke szorosan simul a karcsú termethez és a vén, megtépett karmantyú erősen nyomódik a kebelhez, ahol egy aláomló fátyol széleit fogja össze. És ezen avítt fekete szövedék alul két leányszem az üde fiatalság verőfényében mosolyog; vidám jó kedvvel tekintenek bele a hóförgetegbe, bensőséggel nyugosznak meg a kivilágított ablakuk mögötti centifoliákon s ibolyákon, és csak akkor bújnak el a hosszú pillák alatt, midőn a hópelyhek közé furfangos jégsziporkák is vegyülnek.

Aki valaha hallotta, amint a gyermekkezek, vagy éppen a teljesen kifejlődött test és fejhez tartozó kezek valamely ismeretes dallamot egész biztonsággal elkezdenek verni a zongorán, és nyomban reá hibás üteny által széttépik a zenei fonalat, és hamis fogással minden kigondolható hangot vágnák ki, csak azt nem, melyet kellene, és a tanító kétségbeesetten csüggeszti le magasra emelt, üteny-verő lábát, míg a dallam végre zihálódva és élet-unottan újra kezdődik, hogy a következő pillanatban miként valamely szabad rónán, néhány könnyű ütenyen elszáguldozzon - akinek fülidegei valaha ily kínpadra voltak feszítve, az természetesnek fogja találni, hogy e leány, aki az imént két zongoraleckét végzett be egy nevelőintézetben, örömmel nyújtotta oda arcát a viharnak, a rend és következetes kivitelt illetőleg ezen derék legénynek, kinek hatalmas rengései csudaszép dallamokká válnak az orgona- és aeol-hárfában.

A fiatal leány tehát lingve-lengve hópelyhek és zajló néptömegeken keresztül siet, és percig sem kételkedem, hogy bár most vihartól körül- üvöltve, a járda lucskos kövezetén csak úgy, mint a dísztermek szőnyeges padlatán, édes-kedves mosolygással hajtaná meg magát, ha őt, mint Ferber Erzsébet kisasszonyt az olvasónak bemutatnám. Ezen bemutatás most persze nem történhet meg, és ez annyiban előnyős is, minthogy szándékom van e fiatal leány múltjával megismertetni az olvasót.

2.

Genadevici Gnadevicz Farkas utolsó ivadéka volt egy dicsőség koszorúzott nemzetségnek, mely eredetét fel tudta vinni amaz arany korszaknak kétesen derengő fényéig, amidőn az utazó kalmár valamely szoros úton drága kelméit és áruit kénytelen-kelletlen odaadta nemesi zászlókra és ragyogó torna-öltönyökre, vagy pedig vitézlő tobzódásokra. Ama feledhetetlen korszakra emlékeztet a kerék a genadevici Gnadevicek címerében, melyen az ősök egyike kénytelen volt kilehelni lelkét, mivel az említett eltulajdonítási rendszer alkalmazásában nagyon is sok kalmárvért talált ontani.

Genadevici Gnadevicz Farkas kamrás volt L. herceg udvaránál, a mellett magas rendjeleknek és számos uradalomnak, valamint mindazon jellembeli tulajdonoknak birtokosa, melyek nézete szerint a főrangú férfiút megilletik, és melyeket „előkelőkének nevezett azon okból, mivelhogy az erkölcs nehézkes házifőztjénél és a viszonyok és szokások szigorú rendszabályainál fogva, a közönséges porszülött legkisebb felfogási képességgel sem bír a vétkeknek amaz utánozhatatlan szépségei és eleganciája iránt.

Gnadevicz Farkas úr pompakedvelő gavallér volt, mint nagyatyja, aki elhagyta hegy tetején épült ódon ősi várát: Gnadovát, a nemzetség bölcsőjét, hogy lent a völgyben egy olasz ízlésű igazi tündérhajlékot építsen. Unokája még inkább enyészetnek engedte át az ódon épületet a hegy te éjén és tetemesen nagyobbította és szépítette az új kastélyt. Gnadevicz Farkasnak volt ugyan egy fia, aki már húsz éves korában elannyira szakasztott egy Gnadevicz volt; hogy a kerékbeli ősatya ragyogó képe is kénytelen volt elbújni előtte. De az úrfi egy nap, az első nagy őszi vadászat alkalmával, irgalmatlanul főbe ütötte az egyik hajtót karikásával, és pedig a vadászatra meghívott valamennyi rendégnek egyhangú állítása szerint: teljes joggal, mert az otromba fickó oly keményen hágott ura kedvenc kopójának lábára, hogy egy egész napra nyomorékká lett. Innét aztán az történt, hogy röviddel ezután Gnadevicz Jancsi nemcsak az új kastély nagy csarnokában függő családfán, hanem egész valósággal az erdőnek egyik cserfáján, kötéllel a nyakán, függve találtatott. A főbeütött fickó ugyanha nem is kereken, hát legalább pallossal lakolt ezen gonosz tettéért; hanem ez nem támasztotta életre az utolsó Gnadeviczot, mert az orvos állítása szerint halva volt, föltámaszthatatlanul halva, és ezzel vége volt a rablólovagság, tobzódások, hajtóvadászatuk és lófuttatások hosszú históriájának.

Ezen borzasztó esemény után Gnadevicz Farkas úr azonnal otthagyta a völgyi kastélyt, valamint általában e vidéket és Sziléziába költözött, ottani számos birtokainak egyikére. Magához vette távoli rokonát, egy nemzetségbeli mellékág utolsó ivadékát, gondviselőnői minőségben. Kitűnt azonban, hogy ezen rokon egy angyal' szépségű fiatal leány, kinek látására az öreg úr menten elfelejtő idejövetelének tulajdonképi célját és azt hitte, hogy hatvan éves háta még elég egyenes arra, hogy a vőlegényi mentébe bújhassák, Legmélyebb megbotránkozására azonban kénytelen volt tapasztalni, hogy jöhet idő, amelyben még egy Gnadevicz sem lehet többé gyöngéd szívbeli vágyak célja, és bősz haragra lobbant, midőn a leány megvallotta neki, hogy csúfondárosan megfeledkezve magas származásáról, szívét egy polgári eredetű fiatal katonatisztnek, egyik fővadásza fiának ajándékozta oda.

A fiatal ember összes birtoka kardjából és férfiasan szép alakjából állott, de alapos, tudományos műveltséget is szerzett volt magának, szeretetre méltó volt az életben és kitűnő jellemű. Midőn genadevici Gnadevic úr a szép Marit, szerelmi nyilatkozata következtében, házából elkergette, a fiatal Ferber túl boldogul nőül vette és házasságuk első tíz évében egy királlyal sem cserélt volna. A tizenegyedik évben ugyan még kevésbé bántotta volna efféle vágyakozás, mert ez az 1848-ki év volt, - de ő reá is nehéz küzdelmeket hozott ez év és életének teljes átalakulását vonta maga után… Azon válságos helyzetbe jutott, hogy két kötelesség között kellett választania. Az egyik, melyet atyja már a bölcsőben dalolt neki, ekként szólt: Szeresd felebarátodat, mint tennenmagadat, mindenekelőtt pedig szeresd hazádat; míg a másik, melyet, habár sokkal később, önmaga fölvállalt, azt parancsolta neki, hogy fegyvert fogjon ura érdekeiért. És ezen beltusában tökéletesen győzedelmeskedett ama bölcsődal, mely erős gyökeret vert volt szívében, Ferber nem lőtt testvéreire; csak hogy ezen győzelem megfosztotta őt állásától, biztos életpályájától. Elbocsáttatását kérte és röviddel utána meghűlés következtében kórágyba roskadt, melyből csak évekig tartott sínylődés után kelhetett föl ismét. Arra aztán családjával együtt B. fővárosba költözött át, hol csakhamar szépen jövedelmező könyvvivői alkalmazást nyert egy jelentékeny üzletháznál. Ideje is volt, mert neje csekély vagyona egy bankárház bukása által odaveszett, és csak azon gyakori pénzbeli segélyezések, melyekben Ferber idősebb testvére, egy főerdész, a szűkölködő családot részeltető, tartották eddig a legrémesebb alakú nélkülözést tőlük távol.

Fájdalom, e szerencsének sem volt maradandósága. Ferber főnöke a szenteskedő férfiak közé tartozott és minden körülötte levőt térítési dühével kínozott. Ferberre is kiterjeszkedett ebbeli buzgalma; itt azonban nyugodt komolysággal ugyan, de oly határozott ellenkezésre talált, hogy Hager úrnak - úgy hívták az üzért, - jámbor lelke csaknem halálra vált ijedtében. És egy ilyen istentelen embernek ő ád kenyeret és óvó födelet! Még ő ad táplálékot az Isten országa feldúlójának! Ez a gondolat éjjel-nappal üldözte, mindaddig, amíg csak egy elbocsátási levél folytán le nem rázta magáról e terhet, kitaszítva a rühös birkát az ő bárányainak nyájából.

Ezen időben Gnadevicz Farkas úr is elköltözők őseihez és földi pályafutása alatt szigorúan ragaszkodva nemzetsége azon elvéhez, mely szerint a sértés megtorlatlanul nem hagyandó; annál fogva életét nem is fejezhette be méltóbban, mint egy olyan sajátkezűleg írt végrendelettel, amelyben boldogult hitvesének egyik távoli rokonát nevezte ki általános örökösül és mely azonfelül a következő zárpontot foglalta magában:

„Tekintetbe véve hagyatékom iránti visszautasíthatatlan igényét, Gnadevicz, férjezett Ferber Anna Máriának ama régi kastélyt hagyom örökségül a T. hegy tetején. Ferberné nem fogja kétségbe vonni, hogy jóakaratúlag emlékezem meg róla, tulajdonául hagyatékozva neki azon hajlékot, amelyben körül lesz véve számtalan emlékeivel azon nemes nemzetségnek, amelyhez maga is valaha tartozott. És jól tudva, hogy ősidők óta mindig áldás és boldogság lebegett amaz ódon falak felett, és ezen tagadhatatlan tényleges körülményt komoly fontolóra véve, feleslegesnek tartom ezen ajándékomat még egyébbel is megtoldani. Azon esetben azonban, ha Ferberné Anna Mária adományom becsétbe nem látván, azt eladná, vagy bármi néven nevezendő módon tőle megválnék, az örökségi igény részéről azonnal elenyészik és az L. városi árvaház lép helyébe.

Gnadevicz Farkas úr e szerint egy csípős szatíra hátrahagyása után fekete függönyű díszágyára feküdt. Ferber és neje öröksége húsz év óta ország-világ előtt omladozó düledékhalmazképpen volt ismeretes, melyet legalább húsz év óta javító kéz nem érintett, és a völgybeli új kastély berendezése alkalmával minden bútoraitól, fali szőnyegeitől, sőt házfödelétől is meg lett fosztva. Azóta a súlyos reteszek és lakatok porlepetten és megrozsdásodva függtek a hatalmas tölgykapun. Az óriás erdei fák, melyek a fakó épület tőszomszédságában sorakoznak, háborítatlanul fonják terebélyes ágaikat a lábaiknál felburjánzott buja bozót közé és az elhagyatott épület rövid időn úgy nyugovók a zöld, áthatolhatatlan fal mögött, miként egy múmia.

A szerencsés átalános örökös, kinek nagyon alkalmatlan volt erdeje közepén az idegen tulajdon, tetemes összeg árán is örömest szerezte volna vissza a régi épületet, de a végrendelethez furfangosan hozzátoldott záradék mindennemű alkudozásnak elejét vette e tekintetben.

Ferberné asszony pár nehéz könnyet ejtett a végrendelet neki megküldött másolatára, aztán szótalanul férje íróasztalára tette és kétszeres, mondhatni lázas hévvel folytatta félbehagyott munkáját, a harisnya kötést. Ferbernek minden lótás-futás dacára sem sikerült új alkalmazást nyerni és most kénytelen volt silányul díjazott fordításokkal, és midőn az is elfogyott, periratok másolásával tengetni napjait, és kincs helyzetében hű neje kézimunkák készítése által törekedett segítségére lenni.

De bármilyen borús volt is Ferber élete, a sűrű felhőtömegek mögül lassan-lassan egy csillag tünedezett fő], amely úgy látszott, pótolni akarta a forgandó szerencse által megtagadott külső kegyadományokat. Ferberné szívét már akkor érintette egy sejtelme azon szelíd sugárnak, mely egykoron borús életét felderítendő volt, midőn először állt elsőszülött leánykájának bölcsője előtt és a kedves szemeket látta, melyek a szép gyermekfőből reá mosolygónak. Ferberné asszony valamennyi barátnői egyetértettek benne, hogy a kis jövevény gyönyörű teremtés, rendkívüli tulajdonokkal megáldott gyermek, nem is úgy sivalkodik, mint más ölbeli kisded, és minden oda mutat, hogy itt valami csudatevő tündér titkos keze működött.

Testületileg tárták keresztvízre a kis csudaszép gyermeket, szeretetteljesen összekocódtak a felett, hogy melyikük szívét tölti meg nagyobb vonzódás a kis keresztleányka iránt és égre földre esküvének, hogy ez a nap teljes világéletökre felejthetetlen marad, - ami kétségen kívül túlságos és elhamarkodott követelés volt emlékező tehetségüket illetőleg, mert amint Ferberék körülményei rosszra fordultak, az önérdek azon módon durva újjakkal végighúzódott azon emléken, és haj! nyoma sem látszott belőle.

A kis Erzsiket egyébiránt kevéssé nyugtalanította ezen régi tapasztalat, melyet neki már kilencedik évében kellett volna lennie. Az állítólagos tündér sok más kedves adomány mellett pusztulhatatlan jókedvet és igen sok akaraterőt dugott volt bölcsője párnácskái alá annak okáért most éppen olyan hálás és derült szívvel fogadta anyja kezéből a száraz uzsonnái kenyérdarabkát, mint azelőtt a gyöngéd keresztmamák kifogyhatatlan csemegéit, és midőn karácsony este a gyéren kivilágított fenyőfácska csak pár almával és néhány szem dióval volt körülrakva, eszébe sem jutott, hogy e helyütt annak előtte nagyon tisztességes mennyisége gyülekezett volt egybe a szép és kívánatos csecsebecséknek.

Ferber maga tanította leánykáját. Sohasem járt iskolába, amely hiányt, fájdalom, manapság sok esetben inkább előnynek lehet nevezni, ha meggondoljuk, miszerint nem egy fiatal leány sokkal tapasztaltabban hagyja el az iskolát, semmint azt a gondos anya kívánná, aki odahaza óva őrködik a fiatal lélek tisztasága felett és nem is sejti, hogy az iskolában naponkint szaporodó rühös birkák által olyan fogalmakkal ismerkedik meg, melyeknek ártalmas következményei az élet minden változataiban nyilvánulnak.

Erzsike fogékony elméje gyönyörűen fejlődött a lelki tehetségekben szintén gazdagon megáldott szülők vezetése alatt. Mély komolysággal adta át magát kiszabott tanulmányainak, azon hév vággyal, hogy mindent, amit magába fölvett, alaposan tudjon, és elenyészhetetlen, tökéletes tulajdona legyen lelkének. A zenének pedig azon áhítattal engedte át magát, amellyel az emberi lélek rendesen át szokta karolni azt, amit tulajdonképpeni földi rendeltetéséül felismer. Csakhamar messze túlszárnyalta anyját, aki tanítónője volt a zenében, és miként gyermekkorában amint atyja homlokán felhőket venne észre, azonnal odahagyta volt játékát a szoba valamely sarkában és ölébe ülve, maga koholta aranyhajú tündérmesékkel szórakoztatta: hasonló módon engesztelő meg később a búbánat fekete démonjait, melyek Ferber lelkét gyakran sötét éjszakába takarták, bűbájos dallamokkal, melyek tiszta gyöngyszemekképpen fölvetődtek lelkében és azelőtt soha emberi fület nem érintettek. De nem csupán ezen áldás származott a fiatal leány ritka tehetségéből. A kitűnő zongorajáték a padlásszobában a szomszéd lakosok figyelmét is magára vonta; Erzsike lassan-lassan néhány tanítványt kapott, majd egy intézetben bízatott reá a zongoratanitás, mi által lehetővé lett neki, tetemesen csökkenteni a szülők életgondjait.

Itt újra fölvesszük az elbeszélés folyamát, nem sajnálva a fáradságot, követni a fiatal leányt, aki ama förgeteges téli estén a szülei hajlék felé siet.

Erzsike már a görbe és egyenes, sötét és világos utcákon keresztül-kasul vezető, végtelenül hosszú úton is azon édes gyönyört élvező, mely majd az otthonias szobácskába léptekor megszállja. Az atya, az ellenzés kis lámpa fényétől szelíden megvilágítva, az íróasztalnál ül, és Erzsike lépteit hallva, mosolyogva emeli föl halovány arcát, és baljába fogva a tollat, mely egész délután fáradatlanul repesett a papíron, jobbjával a hazatérő leányt vonja magához, hogy egy csókot nyomjon homlokára. Az anya, aki a varrókosárral lábainál, rendesen mellette ül, hogy a halovány lámpafény lehetőleg közel legyen hozzá, édes mosollyal üdvözli és Erzsike házicipőire mutat, melyeket elővigyázatból a meleg szobába behozott volt. A meleg kályha tetején egy pár alma sustorog, és túlnon a kályha melletti sötétes, kényelmes sarokban, a pamlag előtti asztalon a kis teafőző dúdolgat, melynek gyönge kékes lángjainak égj úttal azon rendeltetés is jutott, hogy egy egész század ólomkatonát megvilágítsanak, melyekkel a hatéves kis Ernő, Erzsike egyetlen testvéröccse, hadigyakorlatokat végez.

Négy emeletet kellett Erzsébetnek mászni, míg a szűk, homályos folyosóhoz feljutott, amely a szülei hajlékba vezetett. Itt gyorsan levette kalapját, köpenye alul egy új, prémes sapkát húzott és szőke hajzatára nyomta. így lépett a szobába, hol a kis Ernő legott örömujjongással eléje szaladt.

De ma a kályha melletti sötétes sarok fényesen ki volt világítva és az Íróasztal elhagyottan, sötétben állt; az atya a pamlagon ült, az anyát átölelve tartva; mindkettőnek arcán sajátos fény derengett, és bárha az anya szemei könnyekről tettek tanúságot, Erzsébet azért első pillanatra észrevette, hogy e könnyek az örömnek folytak volt. Álmélkodva állt meg az ajtónál és ezen arckifejezéssel, a kackiásan felcsapott sapkával felette bohókis képet mutathatott, mert atya-anya hangosan felkacagtak. Erzsébet vidáman belevegyült a hahotába és a prémes sapkát kisöccse fekete fürtös fejére tette.

- Nesze, kedves fiacskám, - mondta, mialatt virító kis arcát két keze közé fogva, megcsókolta, - ez a tiéd. És anyácskámnak is hoztam valamit a házhoz - folytatta boldogul mosolyogta, és négy fényes ezüsttallért nyomott az anya kezébe. - Ma kaptam ki első négy tallérnyi díjamat az intézetben.

- De Erzsi - mondta az anya könnyes szemekkel, szeretett leányát alávonva magához - Ernő tavalyi sapkája még elég becsületes állapotban van és neked sokkal nagyobb szükséged volna egy pár meleg kesztyűre!

- Nekem, anyám? Fogd csak kezeimet, egyenesen az utcáról jövök, és mégis olyan melegek, mintha kályhában sültek volna… Nem a, ez már nagy pazarlás volna. Fiacskánk nagyobb is, vaskosabb is lett, a sapka pedig nem lett az, annálfogva ezen kiadás ez idő szerint a legszükségesebb volt.

- Oh, te édes, kedves Erzsike! - kiáltott elragadtatva a fiú. - Még ott lent az első emeleten a kis báró úrfinak sincsen olyan szép sapkája! Ezt tesszük majd fel, mikor vadászatra megyünk, ugye papa?

- Vadászatra? - nevetett Erzsébet. - Nyilván az állatkert béli szerencsétlen verebekre akarsz lövöldözni?

- Nem addig van, Erzsi kisasszony! - ujjongott a fiú. - Majd bizony az állatkertben! - tette hozzá komolyan - Ott meg is járnám…

Nem ott, hanem az erdőben, az igazi erdőben, amely telis de teli van szarvasokkal és nyulakkal, hogy célozni sem kell, ha valamelyiket le akarjuk durrantani.

- Nagyon kíváncsi vagyok, mit mond a bácsi e vadászati nézethez - mondta mosolyogva az atya, mire egy levelet véve ki zsebéből, a fiatal leánynak nyújtotta oda.

- Olvasd e levelet, gyermekem - monda - a türingiai erdész bácsi írta, amint te nevezed.

Erzsébet szemével végig repült az első sorokon, aztán fennszóval olvasta:

A herceg - akinek úgy látszik, egy tányér savanyú káposzta füstölt hússal jobban ízlik francia szakácsának pástétomainál - kastélyában, tegnapelőtt pár órát töltött nálam az erdészlakban. Igen nyájas volt és azt mondta, hogy valami írnokfélét szándékozik mellém adni, mivel belátja, hogy vállamat nagy teher nyomja. Akkor én üstökön ragadtam az alkalmat, a vad éppen kapóra állt, és ha el is vétem, legföljebb egy pár őzposta bánja meg, ami más esetekben persze nem igen esik meg rajtam.

Előadtam tehát neki, hogy veled a sors már egy pár éve ördöngös módon farkasszemet néz és arra kényszerit, hogy szép tudományod és képességeid mellett nyomorral kínlódjál. Az öregúr azonnal elérté, mire célzok, mert világosan beszéltem, mint rendesen, és eddig sem értették félre szavaimat, kivéve talán az előkelő farkcsóválókat és macskahátúakat, akik urukat körülnyalogatják és szeretnék vele elhitetni, hogy az egyenes szívből fakadó egyenes szó nagyon kemény ő hercegsége fülei számára és csak francia méz-máz méltó hozzájuk… Nos aztán az öreg azt vélte, hogy hajlandó téged Írnokul alkalmazni, mivelhogy engem. - hát itt olyasmit mondott, amit neked nem kell tudnod, de amelynek én öreg legény létemre is úgy megörültem, mint akkor, midőn vén iskolamesterünk vizsga után azt mondta volt nekem: Károly, emberül megfeleltél magadért. Arra aztán őkegyelmessége meghagyta, hogy írjak neked e dologban és ő majd kiadja a szükséges parancsolatokat, - ötszáz ötven forint készpénz és szabad fa. Gondolkodjál tehát rajta, a dolog nem éppen rossz, és a zölderdő nekem mégis százszorta kedvesebb a ti átkozott padlásszobáitoknál, hol a szomszéd macskái nyivákolnak és száz millió kémény füstje marja szemeiteket.

De nehogy azt gondold felőlem, hogy én is egyike vagyok azon kéznyalóknak, akik uruk kegyes jó indulatját arra használják fel, hogy atyafiaikat hivatalba ültessék, Mert hidd meg, ha te nem volnál az, ami, vagyis ha arra való tudományod nem volna, előbb harapnám le nyelvemet, semhogy uramat megcsaljam: más részt meg éppolyan melegen ajánlanám a vadonat idegent, ha annyi képeséggel és tehetséggel bírna, mint te... Ne vedd rossz néven, de hiszen tudod, hogy sohasem voltam barátja a zavaros fogalmaknak.

Hanem van még egy tuskó, amelyen át kell ugranunk. Tulajdonképpen nálam kellene laknod és az lehetséges is volna, hahogy nőtelen volnál, akinek nem kell több a négy falnál az ő becses egyénisége, és egy fiókos fogasnál, nyakravalói és a többi számára. De egy egész család számára egyáltalában nincsen hely az én magányos, vén patkányfészekféle erdészlakomban, amelynek ugyan már rég óta szüksége volna hathatós orvoslásra, de a méltóságos urak odafenn előbb nem gondolnak effélére, amíg csak a leszakadó mestergerendák a százötvenedik folyamodványra nem szórják a porzót. A legközelebbi falu pedig fél órányira, a másik egy órányira van az erdészlakhoz, - egyáltalában nem járja tehát, mivel abban a lucskos időben, amelyben itt gyakran van részünk, nem baktathatsz olyan messzire.

Hanem Jutkának, a szomszéd falubeli születésű vén gazdasszonyomnak egy ennivaló gondolata jött. Az a vén gnadeviczi kastély - az Istenben boldogult Gnadevicz gyönyörűséges hagyatéka, - amint már megírtam neked, csak egy puskalövésnyire van az erdészlaktól. A Jutka tehát azt mondja, hogy gyönyörűséges hajadon korában, ami közben legyen mondva, jó egy fertály század előtt lehetett, mint szobaleány szolgált Gnadeviczéknál. Az új kastély akkor még nem volt egészen készen és nem fért el benne a sok vendég, akik évenként a nagy vadászatokra ott hivatalosak voltak. Akkor tehát a közbül eső épület, amely a kastély két szárnyát egybefogja, egy kissé ki lett igazítva és használható karba hozva, reá volt bízva, megvetni ott az ágyakat és szellőztetni a szobákat, miközben, mint mondja, mindig nagyon félt. El is hiszem; egész sereg hazajáró lélek- és boszorkahistória tanyázik e vén párta alatt, mind amellett, hogy máskülönben nagyon tisztességes perszóna. és jó rendben tartja házamat.

Igen erősen vitatja tehát, hogy- a kastély ezen része még nem roskadhatott le egészen, mivelhogy akkor még igen erős állapotban volt, és e szerint elég oltalmul szolgálhat a magad és családod számára. Nem is lehetetlen: csak az, hogy vajon gyermekeid nem félnek-e a hazajáró lelkektől, azon esetre, ha amaz omladékos falak közt kellene lakniuk?

Tudod, hogy csúnyán bosszankodtam az Istenben boldogult Gnadevicz semmirevaló hagyatékán és annálfogvást nem is vehettem volt reá magam, hogy ide áthelyeztetésem óta csak egyszer is megtekintettem volna ama vén fészket. A Jutka állítására azonban egyik legényemet tegnap délután egy fára mászattam, azon egyetlen helyen. ahonnan a kakukkfészekbe tekinthetni; ez azonban azt mondja, hogy ott minden össze-vissza hever, mint a zöldséges kamrában. Azért tehát ma reggel bementem a városba a bírókhoz, de ezek nem adják ki nekem a kulcsokat felhatalmazás nélkül feleséged részéről, és általában olyan akadékosak, mintha amaz ódon lomkamrákban Golconda[1] kincsei volnának felhalmozva. Azok közül, akik akkor a pecséteket rátették, egyik sem mondhatta meg, milyen állapotban van az belül, mivelhogy nagy bölcsen kívül maradtak, attól való féltükben, hogy netalántán néhány szobapadlat. az ő bölcs fejökre méltóztatnék alázuhanni; és megnyugodtak abban, hogy a főkaput vagy egy tucat tenyérnyi nagyságú pecséttel mázolták tele. Legjobb szeretném, ha együtt tekintenénk és beszélnek meg a dolgot; határozz tehát mihamarabb és kerekedjél útra tieiddel.

Itt a levél kiesett a leány kezéből és ragyogó szemét visszafojtott lélegzettel meresztette atyjára.

- Nos, atyám, mit határoztál - kérdezte hévvel.

- Szó sincs róla - válaszolt komoly arccal az atya - kissé nehezemre esik, leányom, kinyilvánítani előtted szándékomat, mert arcodról világosán látom, hogy a szép, népes B-t a világért sem cserélned föl az erdei magánnyal. Mindazonáltal meg kell tudnod, hogy amott az íróasztalon már boríték alatt lepecsételve fekszik folyamodásom L. herceghez az alkalmazás tárgyában… De kötelességünknek tartjuk a te véleményedet is figyelembe venni, és azért egyáltalában nem vonakodunk itt hagyni téged, azon esetre, ha…

- Oh nem, ha Erzsike nem megy, inkább magam is itt maradok! - vágott közbe a kis Ernő, mialatt aggódva simult nénjéhez.

- Csak légy nyugodt, szivecském - mondta mosolyogva Erzsébet - majd találok én magamnak helyet a szekérén és ha nem, tudod te jól, hogy olyan bátor vagyok, mint egy katona és úgy tudok futni, akár a nyúl. Kalauzomul szolgál majd a zöld erdő utáni vágy, amely már kicsi gyermekkoromban jó nagy helyet foglalt el szívemben, így aztán bátran előre rugaszkodom saját két lábamon és mit lesz majd atyámnak mit tennie, midőn egy szép este egy szegény, fáradt vándorló legény rongyos cipőben és üres tarisznyával, megjelenik a kastély előtt és bebocsáttatásért könyörög...

- Persze, hogy kinyitjuk a kaput! - mond vidáman az atya - ha csak a bátor szíveket oltalmazó minden jó lelkek bosszúját nem akarnánk uszítani korhadt födelünkre... Egyébiránt nyilván szépen el kell majd haladnod amaz ódon kastély mellett és valamely magányosan álló parasztkunyhó ajtaján kopogtatnod, hahogy Teánk akarsz bukkanni; mert amaz omladék kőhalmazban bajosan lehet majd egy kis helyet találni, ahol magunkat meghúzhatnánk.

- Én is attól tartok - véli az anya. - Nagy üggyel-bajjal össze-vissza járjuk az omladékukat és végre is mit tálalunk…

- A költészetet! - mondta Erzsébet. – Oh, akkor mindjárt elillanna erdei életünk üde illatarja, ha az ódon kastélyban nem lakhatnánk! De hisz négy kemény fal és egy jó karban levő padlat csak lesz még ott valamely toronyban vagy egyebütt, a többit aztán ésszel és ép, munkáskezekkel hozza lehet toldani... A netán repedékes falakat betatarozzuk mohával, a szárnyaszegett ajtók nyilasait deszkával szegezzük be, a négy puszta falat behúzzuk szőnyeggel, az elmállott padlókövezetet saját kezűleg fonott gyékénnyel takarjuk be, a szürke bársonyköntösű, pici négylábú nyalakodóknak komolyan hadat üzenünk. ha éléstárunkat megtámadnák, a seprővel pedig rajta rontunk a nagy pókokon, amelyek fejünk fölött függve, azon gondolkodnak, ha nem Kellene-e állandó tanyát ütniük rajta, t. i fejünkön.

Es ihlettől ragyogó tekintettel, elmerülve az üde, zöld erdőben kezdendő új élet képeibe, a zongorához sietett és kinyitotta födelét. Vén. kikoptatott zeneszer volt ez és gyönge, rekedt hangjai tökéletesen összeillettek külsejével; hanem, azért mégis megragadóan szépen zengett Erzsébet ujjai alatt Mendelssohnnak „Zöld, sötét erdőn át“ című dala.

A szülők hallgatásba merülten ültek a pamlagon. A kis Ernő elaludt. Künn elcsendesült a vihar tombolása: hanem a be nem függönyözött ablakuk előtt nagy mennyiségben hullottak a hó szállingózó pelyhei. Az átellenes kémények, amelyek nem füstöltek többé, lassan-lassan vastag, fehér hálósipkát tettek föl és a mogorva öreg Kor módjára: hideg-meredten pillantottak a kiesi padlásszobába, mely a hóförgeteg közepeit derült tavaszi eget rejtett magában - mert annak minden lakója tele édes reménnyel tekintett most a hívogató jövő elé.

[1] Megerősített vár India Hyderabad tartományában, egy időben itt őrizték a híres Koh-i-Noor és Hope gyémántokat. (a Digi-Book Kiadó megj.)

3.

Pünkösd! olyan szó ez, mely varázshatással lesz ez emberi szívre, valameddig csak virágot hajt a fa. a légben csattogva zeng a pacsirta és tiszta kék ég mosolyog fejünk felett; olyan szó ez, melynek csengése az önzés legkeményebb jégkérge alatt, az aggkor hóleple alatt és a búbánattól megdermedt szívben is a kikeleti gyönyörök visszhangjait kelti föl.

Pünkösd napja közeleg. Enyhe szellő fuvall a hegyeken, lefújva fejőkről a hó utolsó maradványait. Párologva felkavarognak és csillámló tavaszi fellegekül hagyják el régi tanyájukat a hegy ormát, mely nagy buzgón azon iparkodik, hogy ráncos homlokát fiatal szamóca-indákkal és piros virágú áfonyává! körülkoszorúzza. Alant a pisztrángpatak ujjongva zúg elő az erdők mélyéből és rohan keresztül a tarka, hímes réteken. A magányos fűrészmalom újra vígan kelepet és alacsony, szürke, foltos zsindelytetejére a gyümölcsfák hintik virágszirmaikat.

Az országúton, mely a thüringiai erdőség bűbájos alján visz el, egy jól megrakodott postakocsin a Ferber család új hazájába indul. Kora hajnal volt még, egy közeli torony vékony, éles szava éppen a reggeli három órát hirdette. Annak okáért csupán a vén, mogorva mutatófa és egy délceg szarvasfalka, mely az erdő szélén fel-feltünedezett, gyönyörködhettek egy fiatal, boldogul mosolygó emberarcban.

Erzsébet erősen kihajolt a fulladt levegőjű kocsiból és mély lélegzéssel szívta be az üde erdei levegőt, mely, mint mondta, tüdejét, szemeit menten tisztára mosta az ott hagyott főváros párából Ferber gondolatokba merülve szemközt ült vele. Ő is felüdítette lelkét a vidék bűbájain; de mégis inkább megindították őt gyermeke ragyogó szemei, aki olyan mélyen érezte a szép természet igézetét és olyan mondhatatlanul háládatos volt a viszonyok új alakulásaiért… Mily serényen forgatta a leány pici kezeit, midőn L. hercegnek hőn óhajtott kinevezési levele végre megérkezett! Volt akkor munka! Az átköltözködés gondjait hűségesen levette a szülők vállairól és a magáéira rakta. A herceg ugyan szép összeg úti költséget is utalványozott új tisztje számára és az erdész bácsi a magáéból is megtoldotta azt, de minden szigorú gazdálkodás mellett még sem volt az elégséges, és Erzsébet azon pár órát is, melyek naponkint pihenésére voltak szánva, arra fordította, hogy kereskedések számára fehér varrást vállalt; sőt nem egy éjszákét virrasztott át tűvel a kezében. mialatt szüléi a mellékszobában aludtak.

Csak egy keserű csepp hullott ezen élénk mozgalmasságba, es ez néhány nehéz könnyet is sajtolt ki a fiatal leány szemeiből; ez akkor volt, midőn két ember jött el hozzájuk és kedves zongoráját vállukra vették, hogy új tulajdonosához szállítsák. Néhány forintért el kellett azt adniuk, mivelhogy öreg volt és korhatag és előre látható volt, hogy a hosszú utat ki nem állná. Oh, de mikor ez mindig oly kedves, hű barátja volt a családnak. Miként az anya szava, oly édes-bizalmasan csengett Erzsébet füleibe vékony, reszketeg hangocskája! Jövőre pedig tán pajkos gyermekkezek nyargalásznak ide-oda e tisztes billentyűkön és elkínozzák az öreg hangszert, hogy gyönge hangját megerőltesse, míglen egyszerre csak örökre elhallgat... De ez a fájdalom is le volt küzdve és most már túl van rajta, mint annyi sok máson, amit szótlanul nélkülözött és véghez vitt volt, és amint itt ült, vidáman ragyogó szemeivel a reggeli szürkületbe tekintve, mintha ama szürke lepel mögül egy boldogsággal telt jövő jóslata bontakoznék ki előtte, - vajon ki lett volna képes ez életvidor- és ruganyossággal teljes fiatal alakban csak legkisebb nyomát is fölfedezni az utolsó hetek fáradalmainak!

Még mintegy fél óráig haladtak igy utasaink a sima, egyenes országúton, aztán lekanyarodtak a sötét erdőbe, a jó karban tartott úton. A nap immár teljes pompájában tündökölt az égen és csudálkozva mosolyogva tekintett alá a földre, amely magas, fényes pártfogónőjének tudtán kívül éjszakának idején pompás gyémánt ékességet kerített volt magának. Éjfél után nagy zivatar vonult volt el a vidék fölött; sokat esett, még mindig nehéz cseppek függtek a fákon és sisteregve freccsentek szét, midőn a postakocsis valamely ágra csapott ostorával. Milyen pompás erdő! Sűrű cserje közül hatalmas faóriások nyúltak ég felé, fenn testvérileg egymásba ölelkezve terebélyes, izmos ágaikkal, mintha a világosságot és levegőt Két halálos ellenségképpen távol kellene tartaniok e csendes, titokteljes otthontól. Csak nagy néha lopódzott alá egy-egy gyönge zöld színezetű napsugár, ágról-ágra, a pelyhes füvekre és pici epervirágokra, melyek miként szerteszórt hópelyhek, tenger mennyiségben lepték el a földet, fehér fejecskéiket kíváncsian az országút irányában kinyújtogatva.

Kis idő múlva ritkultak a fák és megint kis idő múlva, egy erdei rét közepén, az ódon erdészlak tűnt fel. A postakocsis megfújta kürtjét: egyszerre mérges kutyavonítás hallatszott és hangos suhogóssal ijedten rebbent fel egy nagy galambsereg a ház rovátkos tetejéről.

Az ajtó előtt egy férfi állt vadászöltönyben, valóságos őskori alak, rengeteg szakállal, mely csaknem a melléig ért. Szeme elé tartva kezét, feszült figyelemmel tekintett a közeledő kocsi irányába: majd azonban hangos felkiáltással szökött le a lépcsőkön és lerántva a kocsi fel hágóját, keblére vonta a kiugró Ferbert… A két testvér egy pillanatig szótlanul tartotta egymást átkarolva, aztán a főerdész gyöngéden eltaszította magától az újon érkezettet és két kezét vállaira téve, figyelmesen vizsgáld annak vékony pénzű halvány alakját.

- Szegény Adolf - monda végre mély, megilletődött hangon - igy bánt el veled a sors? No, de vári csak, olyan egészségessé leszesz te itt nálam, mint a hal a vízben... még mindent jóvá lehet tenni... Isten hozott ezerszer! És most össze is fogunk tartani, ameddig csak a nagy hajrát el nem fújják, amikor aztán nem kérdik tőlünk, ha össze akarnak-e tartani.

Igyekezett leküzdeni megilletődését és ángya asszonyát s a kis Ernőt a kocsiból segítette kiszállni.

- Na, mondhatom, korán indultatok, nem mindig van ez így, ha asszonyfélékkel utazunk.

- Mit is gondolsz felölünk, bácsi? - kérdezte Erzsébet. - Nem vagyunk mi álomszuszik és jól tudjuk ám, milyen színe van a napnak, midőn a földnél első reggeli látogatását teszi.

- Teringettét! - kiáltott meglepetve a bácsi - ki lármázik ott valahol a saroglyábán? Na, elő veled, te kis béka!

- Kicsi, mármint én? Na, bácsikám, mikor lent leszek, tudom, nagyot csodálkozol, hogy milyen nagy leány vagyok! - ezen szavakkal Erzsébet kiugrott a kocsiból és egész testét magasra nyújtóztatva, lábujjhegyre állott. De jóllehet karcsú, könnyed alkotású termete nagyobb volt a közepesnél, e percben még is olyan formán volt az, mint mikor a délceg barázdabillegető a hatalmas sássál akarna mérkőzni.

- Lásd - monda némileg meghunyászkodva - mégis majd a válladig érek, ez pedig untig elég egy jóravaló leánytól.

A bácsi, feszes, egyenes állásba téve magát, hamiskás tekintettel vidáman mosolyogva, egy percig alásandított reá; azután pedig miként egy pelyhet, oly könnyedén kapta fel a földről és a többiek hahotája közt félkézzel bevitte a házba, ahol valóságos mennydörgő hangon kiáltott:

- Jutka, Jutka, jer csak, hadd mutassam meg, milyen B-ben az ökörszem!

Az udvaron aztán nagy lassan és vigyázva, mint valami törékeny játékszert, letette az ijedt leányt és fejét gyöngédeden két széles keze közé fogva, kétszer homlokon csókolta, mondván: - Egy ilyen babszemke, egy ilyen holdvilág képi tündérke azt hiszi, hogy akkora, mint a bátyja! Kicsi erdei boszorka, persze, hogy tudhatod, milyen képe van a napnak; hiszen a tulajdon fejed is tele van napsugárral!

A rohamléptek következtében, melyekkel a bácsi az udvarba szöktette, a szalmakalap leesett a leány fejéről, mire rendkívüli nagy mennyiségű szőke hajzat vált láthatóvá, melynek tiszta aranyfénye annál inkább feltűnő volt, minthogy a szép ívű szemöldök és a hosszú pillák sötét feketék voltak.

Az egyik mellékajtón e közben egy öreg asszony jött, volt ki, fent pedig a lépcsőzet könyöklőjénél néhány férfiarc mutatkozott, de azonnal eltűntek, amint a főerdész arrafelé tekintett.

- No, nem kell elrohanni, úgyis megláttalak már benneteket! - kiáltott nevetve. - Legényeim, - szólt, öccséhez fordulva. - A kópék kíváncsiak, mint a verebek; no, de ma nem is vehetem tőlük rossz néven! - vélte, csintalanul mosolyogva, egy oldaltekintettel Erzsébetre, aki elfordított arccal a megbomlott bajfonatokat ismét feje körül igazitá. Azután kezénél fogva az öreg gazdasszonyt, tréfás ünnepélyességgel e szavakkal mutatta be:

- Holzin Jutka leányasszony, a ház belügyminisztere és a magas rendőrség mindenre nézve, ami az erdészlak udvarán és óljában örül az életnek, és végre a konyhabirodalom korlátlan uralkodónője. Mikor e nő az ételt feltálalja bátran követhetitek, mert jó úton haladtok: de ha azon vésszel fenyeget, hogy rémtörténeteit és boszorkatudományát kitálalja előttetek, akkor fussatok, a merre láttok, mert azoknak vége-hossza nincsen. Most pedig - fordult a nevető öreghez, aki tulajdonképpen rettenetes csúnya volt, de a száj és szemek körüli hamis és elmés kifejezése, jóságteljes tekintete és öltözetének hótiszta csínjánál fogva, mégis azonnal mindnyájuk szívét megnyerte. - Most pedig elő azzal, amit a konyhában és pincében rejtegetsz. Úgy is tudom, azért sütötted olyan jókor a pünkösdi pogácsát, hogy az utasoknak mindjárt valami friss harapnivalójuk legyen.

Ezzel a konyhára mutatott és egyszersmind egy tág, világos sarokszoba ajtaját nyitotta ki. Mindnyájan beléptek, csak Erzsébet nem állhatta meg, hogy az udvarra szolgáló nagy ajtó irányába egy tekintetet ne vessen: mert a fehér kerítésen belül, mely a mindennemű aprómarhától népes nagy udvart két felől körülszegte, tarka virágágyak ragyogtak feléje, néhány késő termésű almafa pedig messze be az udvarba nyújtotta rózsaszín gallyait. Nagy kert volt ez, mely lejtősen a hegynek felnyúlva, egy szép régi bükkfacsoportot is birtokába kerített. És mialatt Erzsébet ekként mintegy lebilincselve, mélázva a tornác oszlopához támaszkodott, az épület másik végén egy ajtó nyílt és egy fiatal leány lépett ki rajta. Feltűnően szép leány volt, bárha nagyon is kis termetű, amit, úgy látszott, a természet a tátott nagy szemek által igyekezett ismét kiegyenlíteni, melyek ragyogó fekete napokként tündököltek. A tömött, sötét hajzat félreismerhetetlen kacérsággal volt feltüzködve, és néhány finomul bodrozott fürt a szobrászilag idomult halvány homlokra omlott alá. Az öltözék is, noha egyszerű kelméből készült, csaknem aggódó gondosságra mutatott és a figyelmes szemlélő a legjobb akarat mellett sem tehette föl róla, hogy csupán a szél iránti kíméletből volt a felső öltöny olyan díszes redőzetbe feltüzködve; mert a két igézetesen formás lábacska feltűnően szépen volt felpiperézve, bizonnyal nem azzal a szándékkal, hogy a gyapotruha alatt elhervadjanak.

A fiatal leány eleséggel telt szakasztót tartott a karján és egy marékkal a kövezetre szórt belőle. Legott nagy zsivaj keletkezett; a háztetőről a galambok röppentek alá, a tyúkok hangos kodácsolással kerültek elő az ülőkék és fészkekből, és a házi eb kötelességének ismerte szintén kivenni a maga részét az általános fölkelésből.

Erzsébet meg volt lepődve. A bácsi ugyan nős volt, de sohasem volt gyermeke, azt bizonyosan tudta; kicsoda tehát ezen fiatal leányka, a kiről sohasem tett említést leveleiben? Lement a lépcsőkön, melyek az udvarra vittek, és néhány lépést tett a fiatal ismeretlen felé.

- Kegyed is az erdészlakba való? - kérdezte nyájasan.

A fekete szemek csaknem szúrósan szegeződtek a kérdezőre és egy pillanatig félreismerhet- lenül nagy meglepetést fejeztek ki; azután egy gőgös vonal jelent meg a finom ajkak körül, melyek még szorosabban összenyomultak, mint annak előtte; a pillák félig aláereszkedtek a fényes szemekre, amelyek elfordultak, és nyugodtan, szótlanul, mintha nem is tudná, hogy valaki jelen van, szórta tovább a szemeket az udvarra.

E percben Jutka, kávés tálcával kezében, a pitvar-ajtónál ment el. Bizalmasan integetett a megdöbbent Erzsébetnek, és midőn ez oda ment hozzá, kezénél fogva vonta be a házba, e szavakkal: Fusson lelkem, ez nem való magának.

A szobában már mindenkit oly bizalmas és bensőséges beszélgetésben talált Erzsébet, mintha csak évek óta igy együtt éltek volna. Az anya kényelmes karosszékben foglalt helyet, melyet a főerdész az ablakhoz tolt volt, honnan Kedves kilátás nyílt messze be az erdőbe. Egy nagy iromba macska bizalmasan az ölébe ugrott és látható gyönyörködéssel fogadta puha keze cirógatását. Ami pedig a kis Ernőt illeti, annak a szoba négy fala valóságos bányája volt a mindenféle érdekes dolgoknak. Székről székre mászott és szótalan ámulatban állt egy nagy üvegszekrény előtt, mely pompás lepkegyűjteményt tartalmazott. A két férfiú pamlagon ülve, a család jövő lakhelyéről tanakodott és Erzsébet hallá, midőn a bácsi éppen mondta:

- No, ha a hegyen nem lehet számotokra szállást berendezni, akkor egyelőre fent az én szobámban lesztek el. Íróasztalomat és egyéb holmimat itt lent helyezem el, azokat pedig bent a városban addig-addig kínzom, míg oda át a túlsó szárnyat egy emelettel meg nem toldják.

Erzsébet levetette az útiköpenyt és segített az öreg Jutkának a kávét elkészíteni. A boldogságra, mely egész szívét megtöltötte, épp az első árnyék borult volt. Még sohasem bántak vele szeretetlenséggel. Hogy ezt bűbájos lényének, tiszta gyermetegségének köszönheti, mely a legdurvább telkekre sem téveszti el hatását, arról igaz, nem volt tudomása; olyas valaminek tekintette azt, ami magától értetik, mert hisz ő is az egész világnak jót akar és mindenki irányában udvarias. Sokkal nagyobb volt meglepetése és öröme, hogy itt egy vele egyidős leánnyal találkozott, semhogy kétszeresen ne fájna neki ezen visszautasítás. Amellett még az ismeretlen leány külseje is élénk érdeklődést keltett benne. A mesterkéltséget viseletében legkevésbé sem vette észre, minthogy maga is legkevésbé sem ismerte azon vágyat, a pipere különös segédeszközei által szembetűnővé tenni külsejét. Szülei mindig azt mondták neki, igyekezzék lehetőleg gazdaggá tenni lelkét és szoktassa szívét mindig jobban-jobban a jóra, akkor bárminő idomokat adott is neki a természet, külső megjelenése sohasem lesz elidegenítő.

Édesanyjának azonnal feltűnt a komolyság leánya arcán. Magához szólította és Erzsébet elkezdte neki beszélni mindazt, ami vele történt, de legott az első szavaknál a főerdész oda fordult hozzá. Bozontos szemöldökei között mély barázda képződött, ami komor és haragos kifejezést adott arcának.

- Úgy? - mondta - hát te már azt is láttad? Na, akkor elmondom nektek, hogy kicsoda és micsoda. Pár év előtt házamhoz fogadtam, hogy Jutkának segítségére legyen a háztartásban. Boldogult feleségem rokona és sem szüléi, sem testvérei nincsenek. Jót akartam tenni és ezáltal egy ostort hoztam a házamba, mely sújt anélkül, hogy rosszat követtem volna el… Már az első hetekben rájöttem, hogy e főben egyetlen egy ép gondolat nem lakik... hanem csupa merő túlcsigázott képzelődés és rengeteg elbizottság.

Nagy kedvem lett volna, ismét odaküldeni őt, ahonnan jött, de akkor Jutka elkezdett pityeregni és óbégatni, holott éppen ennek volna legkevesebb oka reá, mert a fiatal jószág csak alkalmatlanságára volt, mindenbe belekottyant és örökké a rokonságot firtatta az öreg szolgáló ellenében… Én amint csak lehetett, körmére koppintottam, derekasan hámba fogtam és huzattam vele a munka szekerét, hogy igy a nagyralátás ördögét kiűzzem belőle, és akkor egy ideig jól is ment minden... Azonban odaát Lindhofban, a néhai Gnadevic-féle birtokon, melyet az átalános örökös bizonyos Walde úrnak adott el - valami egy év óta valami Lessen báróné lakik. Maga a tulajdonos, kinek se neje, se gyermeke, afféle régiség - búvár, sokat kóborol, azért egyetlen hajadon testvérhúgát is a nevezett asszonyság oltalma alá helyezte - és Isten jóra fordítsa a dolgot, mert biz azóta ott minden fejtetőre van állítva… Azelőtt, mikor valaki azt mondta nekem, ez vagy amaz egy istenes ember, tiszteltem-becsültem, és lekaptam előtte fejemről a sipkát; most ökölre szorítom kezem és mélyen a szemembe húzom a sipkámat, hogy csak ne is lássam, annyira felfordult világot élünk. Lessen báróné is az e fajta istenesek közé tartozik, akik csupa istenességből durvák, kegyetlenek és szívtelenek; aki nem süti le képmutatóan szemét, hanem bátran fölfelé tekint, Istenét keresve, azokat e nő makacsabban üldözi, mint a kopófalka a vadat. Az én drágalátos unokahúgom is ebbe a hajtásba tévedett; jobb főidet keresve sem lehetett volna találni a fejében levő gyim-gyom számára, és most van nőt szenvedni tőle. Egyik onnan által való komornával ismerkedett össze és minden szabad idejét azoknál vesztegette. Eleinte semmi rosszat nem láttam a dologban, míg egyszerre csak térítési kísérletekkel állt elő. A Jutka nem volt neki elég istenfélő, mivelhogy napjában tízszer félben nem hagyta a dolgot, hogy imádkozzék... az a szegény öreg, aki lében-fagyban sokszor köszvénytől kínzatva, minden istenadta vasárnap Lindhofba megy a templomba, kötelességeinek mindig híven megfelelt, és egy hosszú életet munkával töltött le, ami pedig százszorta többet ér a henyélés melletti örökös térdkoptatásnál. De még énnekem is merészkedett menni az erkölcstrombita; hanem ez egyszer emberére talált és megelégedett az első kísérlettel. Arra aztán megtiltottam neki a lindhofi kastélybéliekkel való találkozást; mert minden óvatlan pillanatot arra használt, hogy titokba oda szökjék... Háládatosságról irántam, aki róla gondoskodom, szó sincs: semmi belső kötelék köztem és közte, és azért kétszerte nehéz reám nézve, őrizkedni fölötte. Isten a megmondhatója tehát, miféle bogara szállhatott a fejébe, de már vagy két hónapja egy szó nem jön ki a száján, nem beszél senkivel sem itt, sem másutt.

Szigorúság, szép szó, mind hiába: végzi dolgait; mint annak előtte, csakhogy a némát adja. És minthogy orcái is elveszték pirosságukat, az orvost kérdeztem meg, aki már azelőtt is gyógyította. Ez azt mondta, hogy testileg semmi baja, csak elméje, úgy látszik, felette túl van csigázva és mivel már több háborodási eset fordult elő családjában, ne ken ellenkezzünk vele; idővel mail megunja a némaságot és egyszer csak szarkamódon újra megered a szája… Isten neki tehát; ezt is megkísérlem, de szó sincs róla, nagy megerőltetésembe kerül. Nem szeretem a savanyú képeket körülöttem és jobb ízűen esik a száraz kenyér vidám arcok mellett, mint a drága csemege alattomosak társaságában. Nosza, aranyhajú picike - folytatta, Erzsébethez fordulva és végig simította homlokát, mintha a bosszantó gondolatokat egytől egyig le akarná onnan törülni - told szép csendesen anyácskádat az asztalhoz, annak a kis legénynek pedig, aki majd a szemét kinézi fegyvertartó fogasomon, köss asztalkendőt a nyaka körül, és együtt reggelizünk. Akkor egyet pihentek és kinyugodjátok a hosszú utat, mert ebéd után a Gnadevic kastély fölkeresésére indulunk. Jó lesz tehát elébb a szemeteket is egy kis alvás által megerősíteni, nehogy megártson a nagy fényes ragyogás, amit odafenn előtalálunk.

Reggeli után, mialatt apa-anya szundikált és a kis Ernő egy nagy ágyban fekve az erdészlak szobájának csudaszép látványaival álmodnék, Erzsébet a legszükségesebb házineműeket a felső emeleti szobában rakosgatta el. Ő a világ minden kincséért nem bírt volna most alunni. Újra meg újra az ablakhoz fordulva, az erdészlak mögött felnyúló erdős hegy felé tekintett. Annak a tetején magas lombok közűi egy finom fekete vonal rajzolódott ki élesen a sötét-kék égen. Ez, amint az öreg Jutkától megtudta, égj ősrégi vasrúd a gnadevici várkastély tetején, amelyen rég letűnt időkben a Gnadevicek büszke lobogója lengett. Vajon ama lombos fák mögött feltalálják-e szülei az évek óta hőn óhajtott menedéket, ahol fáradt tagjaikat kipihentethetik a fáradalmas hányattatástól otthontalan földön!

Az udvarra is esett kereső tekintete; de a néma leány nem mutatta magát többé. A reggelinél sem jelent meg és úgy látszott, hogy föltette magában, kerülni minden érintkezést a vendégekkel. Ez rosszul esett Erzsébetnek. amit a bácsitól hallott, kellemetlen benyomást tett ugyan reá, a fiatal szív azonban nem olyan könnyen válik meg ábrándjaitól és inkább engedi magát kiábrándítani tarka szappanbuborékjainak széjjelfosztása által, mint az öregkor tapasztalatai által… Kétszeresen érdekesnek tűnt föl előtte a szép leány, aki titkát állhatatosan elzárja ajkai mögött, és egyre azon törte fejét, hogy mi lehet a hallgatás oka.

Déltájban Erzsébet a bácsit az erdőről hazatérj látván, eléje sietett és a ház előtt fogadta köszöntésével. Már kicsi gyermekkorától fogva nagy rokonszenvet érzett a sohasem látott erdészbácsi iránt, aki midőn a többi rokonság és barátok elfordultak szüléitől, változhatatlannak bizonyult szeretetében és tőle kitelhetőleg iparkodott felszántani a szerencsétlen család könnyeit. És amint igy maga előtt látta a derék, szilárd férfit, aki egy hajszálnyira sem tér le azon útról, melyet helyesnek tartott és ki minden szilárdsága mellett gyöngéden érző szívvel is bír, bár ha azt néha kissé erős tréfák alá iparkodik rejteni - oh, csak most érzett igazán mély, gyermeki tiszteletet iránta.