1.

– Ez most komoly? – Megdörzsölöm az orrnyergemet, miközben hitetlenkedő pillantást vetek az íróasztal túlsó felén ülő kopasz férfira. Lehajtja fejét és rám mered az orra hegyén ülő fekete keretes szemüveg felett, amilyet tényleg csak a régi vágású ügyvédek hordanak.

– Biztosíthatom, Donovan kisasszony, hogy a Hayes, Ryan, Barrett és Társai Ügyvédi Irodánál nem szokás ilyesmivel tréfálkozni. – Rosszallóan összeszorítja vékony ajkát, miközben tovább bámul. Szemernyi együttérzés sincs a hangjában vagy a tekintetében. Üres, vagy inkább halott az a szempár. Sötét, mint a lelke.

Egész lényéből árad az érdektelenség.

Amúgy miért is törődne bármivel? Megkapta a tiszteletdíját, és az ügyfelei már sosem róják fel neki, hogy ennyire közönyös.

– De eddig miért nem hallottam erről a… – körözök a mutatóujjammal. – Erről a Kennedy fickóról?

Nagyot sóhajt.

– Erre csak a szülei adhatnának választ.

– Hát… – szűkül résnyire a szemem –, hacsak nem tud beszélni a holtakkal, sosem tudjuk meg. – Kicsit meggörnyedek a székben, ahogy szökőárként rám tör a fájdalom. Bármilyen érzéketlennek is tűnök a hanyagul odavetett megjegyzéstől, ez nem is állhatna távolabb a valóságtól.

Három napja ilyen vagyok, amióta csak tudatosultak bennem a baleset következményei.

Az első négy nap teljesen összemosódik ebben az új életben, amit kezdek úgy hívni, „bárcsak én is halott lennék”. Csak homályosan emlékszem a rendőrre, aki bekopogott az ajtómon és meleg, együttérző hangján elmondta, hogy a frontális ütközésben a szüleim azonnal meghaltak. Az ezüst Toyota Corollának esélye sem volt a pótkocsis teherautóval szemben. A jelentés szerint a szüleim kocsija a felismerhetetlenségig összeroncsolódott.

Lehunyom a szemem, ahogy lelki szemeim előtt sorjázni kezdenek a rettenetes képek. Karomat a derekamra fonom, lassan ringatózom előre-hátra. A fájdalomtól egész gyomrom görcsbe rándul, a heves érzelmektől elszorul a torkom. Egyetlen gyereknek se szabadna így látnia a szüleit. Amíg élek, nem leszek képes kitörölni fejemből groteszk módon eltorzult arcuk emlékét, mégis meg kellett néznem őket, mert nem volt más hozzátartozó, hogy azonosítsa a holttestüket.

Vagyis mostanáig azt hittem.

Mert úgy tíz perce másodszor is a feje tetejére állt a világ.

– Donovan kisasszony? Kér egy kis vizet? – Az ügyvéd kicsivel emberibb hangjától szétfoszlanak fejemben a szörnyű képek.

Kinyitom a szemem és félresöpröm arcomból összetapadt tincseimet. Az idő még nyárhoz képest is szokatlanul fülledt, a hajam pedig nagyon nincs jóban Természetanyával. A pára és a sűrű, hullámos haj sosem jó páros. Mintha az egész nyarat egy fülledt szőrsátor alatt tölteném. Nem csoda, hogy senki rám se nézett, mióta Luke-kal szétmentünk.

Az ügyvéd köhécsel, próbálja magára vonni a figyelmem.

– Faye? – Előrehajol a székében. – Minden rendben?

Döbbenten horkanok fel. Minden rendben? Ez most komoly? Rohadtul semmi nincs rendben, te idióta! Örökre megváltozott az életem, még most is csak kapdosom a fejem. Meséltem már, hogy napok óta alig alszom? Hogy a szívem ezernyi apró szilánkra tört, mert soha többé nem láthatom anyu sugárzó mosolyát és nem érezhetem magamon apu szerető tekintetét? Nem, még soha nem voltam távolabb attól, hogy rendben legyek.

Szívesen beavatnám ebbe, de nem teszem. Képtelen vagyok arra, hogy bármit is megosszak egy másik emberi lénnyel. Mintha csak egy valaha létező személy kiürült héja lennék. Egy lelketlen zombi. Még a beesett szemem és kísérteties arcszínem is megvan hozzá. Jelentkezhetnék statisztának a The Walking Deadbe. Lehetőleg még azelőtt, hogy ez a Kennedy fickó idejön és magával rángat.

Csóválom a fejem, kicsit még szórakoztatónak is találom, hogy így kavarognak a gondolataim. Mégis kényszerítem magam, hogy visszatérjek a valóságba.

– Ő már tudja? – Úgy döntök, eleresztem a fülem mellett az ügyvéd hülye kérdését.

– Már értesítettük Mr. Kennedyt arról, mi áll a szülei végrendeletében. Holnap délután kettő körül érkezik, hogy átvegye önt.

– Nem vagyok ajánlott levél, hogy csak úgy átvegyen! – csattanok fel.

Mr. Hayes kihúzza magát a székében, hogy újra végigmérjen élettelen szemével.

– Ez csupán ténymegállapítás. Ön kiskorú, s miután a nagybátyja az egyetlen élő rokona, tizennyolc éves koráig ő lesz a törvényes gyámja. Mostantól ő viseli a gondját.

– Nem támadhatom meg a végrendeletet? Ebben a néhány hónapban csak képes leszek gondoskodni magamról. Azt mondta, tehermentes a ház, és van egy részmunkaidős állásom. Annak és a szüleim megtakarításának elégnek kell lennie.

Kacagva engedném levágatni a fél karom, ha úgy nem kéne az Atlanti-óceán túlsó felén élnem egy rakat idegennel.

Nem akarom elhagyni Írországot.

Az egyetlen igazi otthonomat.

– Azzal a megtakarítással nem sokra menne. – Az ügyvéd rendezgetni kezdi az asztalán fekvő iratokat. – Amúgy pedig a szülei kívánták úgy, hogy a nagybátyja legyen a gyámja. Nem akarták, hogy egyedül maradjon.

Akkor miért hagytak el?

Miért tukmálják rám ezt az idegent?

Miért kényszerítenek arra, hogy költözzek a világ túlsó végébe?

Ezeket is hozzáadhatom a haszontalan kérdések növekvő sorához, melyek a haláluk óta egyre csak szaporodnak bennem.

– Nem tehetek semmit, hogy ezt leállítsam? – teszem fel az utolsó kétségbeesett kérdést.

Megrázza a fejét, ahogy felegyenesedik.

– Donovan kisasszony, ez a törvény. Nincs más választása, minthogy engedelmeskedik.

Felállok én is és zsebre vágom a kezem. Talán nincs más választásom, de már nem sokáig lesz így.

Konkrétan januárig.

Amint betöltöm a mágikus tizennyolcat, hazahúzok az otthonomba.

***

– Húzóra! – Jill zajosan koccint velem, mielőtt hátraveti a fejét és fenékig üríti a poharát. Lenyalom kézfejemről a sót és egyetlen jól begyakorolt mozdulattal utána küldöm a tequilát. Megsavanyodott tejként lötyög üres gyomromban. Uh, sosem volt egyszerű magamban tartani.

Luke böfög, mire Jill nevetve legurul a kanapéról.

– Banyek, ütős ez a cucc. Jöhet még egy kör. – Feltartja poharát, én pedig engedelmesen töltök.

Nagy kísértést érzek, hogy egyenesen az üvegből vedeljek. Tequilába fojthatnám a bánatom, hátha holnap arra ébredek, hogy az egész csak egy rohadt nagy tévedés, nem pedig egy valóra vált rémálom. Szerencsére nem szoktam áltatni magam, máskülönben ezt sem élném túl.

– Hé, talán nem is lesz olyan szörnyű. – Rachel megmarkolja Jill blúzát, úgy rángatja fel a kanapéra. – Mit is mondtál, hány fia van ennek a Kennedy csávónak?

– Hét. – Vágyakozó pillantást vetek a tequilás üvegre, mire Luke kikapja a kezemből. – Hé! – Átnyúlok a kanapé karfája mögött és megpróbálom visszaszerezni. Amikor felemeli a magasba, ahol nem érhetem el, belebokszolok a mellkasába. – Add vissza! Az az enyém!

– Csak ha megígéred, hogy nem iszol bele. Nem akarhatsz másnaposan repülni.

– És mi van, ha annyira be akarok rúgni, hogy telibe hányjam a gyámomat? Hátha akkor meggondolja magát, és békén hagy. – Újra az üveg után vetem magam, de Luke nem adja. Átmászom a karfán, hogy tegyek egy utolsó kísérletet és visszaszerezzem a saját üveg tequilámat. Ujjaim ugyanabban a pillanatban fonódnak a hűvös üvegre, amikor Luke az alkalmat kihasználva átkarolja a derekam. Beránt az ölébe, közben a nyakamba fúrja az orrát és a fülembe mormol.

– Isteni az illatod, Faye.

– Kopj le, Luke! Ne is próbálj bemászni a bugyimba! – Próbálok szabadulni, de biztos kézzel tart.

– Mi lenne, ha együtt töltenénk az utolsó éjszakát? Mint a régi szép időkben. – Tündöklő zöld szeme felizzik a vágytól.

Volt idő, amikor még azt hittem, hogy Luke fenekéből süt a Nap, a Hold és a Tejút összes csillaga.

Csak az a hajó már fél éve elment.

Két remek évet töltöttünk együtt, mielőtt a kapcsolatunk kifulladt. Tudom, hogy fájdalmat okoztam neki, amikor véget vetettem a dolognak, de a kettőnk érdekében tettem. Ha egyszer elveszik a varázs, semmi értelme hazudni magunknak.

És ha egyszer eldöntök valamit, nem szoktam visszanézni.

Ami persze nem tartja vissza Luke-ot attól, hogy újra és újra bepróbálkozzon.

Mint most is.

Zord arccal hátrafordulok és lefejtem magamról tolakodó kezét.

– Esélytelen, Luke. Engedd el.

Bosszúsan felsóhajt, mire vetek rá egy esengő pillantást. Függetlenül a szakításunktól, még mindig törődöm vele, és nem akarom rossz szájízzel elhagyni a hazámat. Luke sokáig fontos része volt az életemnek, sok nehézségen átsegített.

Amit soha nem felejtek el.

Vonakodva elereszt, én pedig visszaevickélek a helyemre.

– Maj’ küldjél képet… – Rachelnek máris összeakad a nyelve, amit nem bírok megállni nevetés nélkül. A csaj már attól megszédül, ha csak ránéz a piásüvegre, de ez sem tartja vissza a vedeléstől. – …a cuki uncsitesókról – teszi hozzá, amikor látja értetlenségemet.

– Miért gondolod, hogy cukik? – vonom fel a szemöldököm.

– Minden gazdag amerikai az.

– Ennél nagyobb baromság még nem hagyta el a szádat – gúnyolódott Luke.

Rachel küszködve felemeli fejét a karfáról, hogy vessen rá egy gyilkos pillantást.

– Ha láttad volna A pletykafészket, tudnád, miről beszélek. Azok a pasik mind elképesztően gazdagok és cukkancsok.

– Hát, ha egy nyálas soriban láttad, biztos úgy van. – Luke hangjából sugárzik a megvetés. – Úgy mindjárt van értelme. – teszi hozzá, miközben a szemét forgatja.

– Miért, minek van értelme? – kotyogja közbe Jill, ahhoz képest meglepően józan hangon, hogy az ájulás kerülgeti.

– Mondjuk ennek. – Luke bemutat neki, mielőtt leküld még egy felest. – Guglizd csak ki. Magadtól is tudnád, ha nem szálltál volna el a tequilától.

Rachel kész felvenni a kesztyűt, de én már máshol járok. Felpattanok, felkapom a mobilom az asztalról és rádugom a dokkolóra. Maxra tolom a hangerőt, hogy mindenkibe belefojtsam a szót. Amint a lüktető basszus betölti a szobát, Jill teli torokból kurjant egyet. Testem jólesően ring a zene ütemére, mire csatlakozik hozzám.

Az est hátralévő része egyetlen óriási katyvasz. Ködösen emlékszem, hogy mások is jönnek, amíg úgy tömörülünk össze a kis szobában, mint szardíniák a dobozban. A homályban mintha Rachelt és Jillt látnám, ahogy kikísérnek a mosdóba.

Még ködösebbek azok az események, melyek elvezetnek eddig a pillanatig.

Fájdalmasan lüktet a fejem, ahogy lassan kezdem visszanyerni az eszméletemet. Mintha valaki egy elszabadult légkalapácsot hagyott volna a koponyámban. Halk nyögés kúszik elő az ajkam mögül. Nyelvem feltapad a szájpadlásomra, a tequila és a só gusztustalan nyálkaréteggel vonja be. Megnyalom az ajkam, és erőtlen kísérletet teszek arra, hogy kinyissam a szemem.

Az ágyneműn rikító vörös foltok. Teljes értetlenséggel pislogok. Vörös hajtincsek kígyóznak a szemem előtt, mialatt a feltörő rosszulléttel küzdök. Mi a…?

Már az is nagy dolog, hogy feltornászom magam a könyökömre. Reszkető tagokkal söpröm félre szememből az összetapadt vörös tincseket, és a fehér lepedőt elborító hajfestékre meredek.

Felhördülök. A rohadt életbe! Mit műveltem? Két tenyerem közt dörzsölgetem egyik hajfürtömet, azután újra felnyögök, ahogy lassan kezd derengeni. Valamikor az éjszaka folyamán az a pompás ötletem támadt, hogy ideje megújulni, és a csajokkal benyomultunk a fürdőbe.

A vörös hajfesték anyué. Csak néhány hónapja kezdte festeni a haját, miután megjelentek az első ősz szálai. Amúgy sötétbarna haja volt, akárcsak nekem, selymesen fénylő vöröses beütéssel. Emlékszem, a napfényben mintha glória ragyogott volna a fején.

A fájdalom nyílvesszőként járja át a szívem, ahogy visszahanyatlok az ágyba.

Ekkor tudatosul bennem a kettes számú kellemetlen tény.

Egy kéz szorítja a mellem, ujjai önfeledten kalandoznak mellbimbóm körül. Állig fel vagyok öltözve, hála az égnek, de hálótársamat ez sem tántorítja el. A pánik a mellkasomra ül és lekever egy óriási pofont. Ez nagyon nem jó. Hiába kutakodok az agyamban, nem emlékszem a részletekre.

Még azt se tudom, ki fekszik mellettem.

Vagy hogy mit csináltunk és mit nem.

Magamba fojtom az újabb nyögést, ahogy megfordulok.

Luke pajkos mosolya köszönt, mire halkan szitkozódok. Zöld szemében ott szikrázik az izgalom, amitől menten elhányom magam.

Kérlek, mondd, hogy nem történt meg! Mondd, hogy ennél több eszem van, vagy legalább teljesen kiütöttem magam, mielőtt bármi történt volna. Haragos pillantást vetek rá. Ujjai továbbra is hevesen babrálnak a mellbimbómmal, amivel, bármennyire is megvéd a blúzom, fájdalmat okoz.

Előveszem a leggyilkosabb tekintetem.

Azt, amit a különösen undorító parazitáknak és sorozatgyilkosoknak tartok fenn.

– Mi a frászt csinálsz?

– Ez fura – szól egy férfihang egészen különös akcentussal. – Én is épp ezt akartam kérdezni tőled.

2.

Felsikítok és ellököm Luke kezét, nekivetem a hátam az ágy támlájának és állig felhúzom a takarót. Magas, jóképű, sötét hajú és hideg kék szemű férfi áll az ágy végében, ahonnét úgy néz le rám, mint aki kísértetet lát.

Basszus!

Ez nem lehet igaz.

Tekintetem az éjjeliszekrényen álló kis ébresztőóra felé fordítom, azután elrebegek egy újabb szitkot, amikor meglátom, hány óra. Nem állítottam be az ébresztést, ezért nemcsak az egész délelőttöt aludtam át, de a fél délutánt is.

Luke felül és beletúr borzas hajába.

– Ez meg ki a franc?

Vetek egy esdeklő pillantást a mennyezet felé. Ennyire ő sem lehet hülye! Belekönyökölök az oldalába.

– Ne légy már ekkora idióta! Egyértelmű, hogy kicsoda. Vagy egy szót se hallottál abból, amit az éjjel mondtam?

– Túlságosan lefoglalt, hogy a didkódat bámuljam…

Jár a pont az őszinteségért, ha az éleslátásért nem is.

Gondolom, még nem józanodott ki teljesen.

Mr. Kennedy meredten nézi, mintha bármelyik pillanatban kidobhatná az utcára.

Megspórolom neki a fáradságot.

– Legyen ez a jel, hogy ideje lelépned. – Gyengéden útnak indítom. – Tünés az ágyamból.

Megvetően rám néz.

– Az éjjel bezzeg nem ezt mondtad…

Megadóan felemelem a kezem, mielőtt a fülére tapasztom a szám és belesziszegek:

– Tök mindegy! Tudod, hogy be voltam állva! – Vetek rá egy újabb haragos pillantást.

– Szívből remélem, hogy nem éltél vissza az unokahúgom helyzetével – közli a bácsikám furcsa, félig ír, félig amerikai akcentussal. Tekintete mintha lyukat akarna égetni Luke-ba. Néhány pillanatig farkasszemet néznek, miközben bácsikám szeme minden nanoszekundummal sötétebb lesz. Tényleg király a nézése.

Már ha nem engem fenyeget vele.

Megragadom a lehetőséget, hogy lopva tanulmányozzam. Magas és izmos, de kicsit se túlzóan, mint aki szokott sportolni, de nem viszi túlzásba. Tengerészkék és piros hosszú ujjú galléros pólót visel sötét farmerral – egy ilyen idős pasihoz képest egész stílusos. A póló úgy feszül domborodó mellkasán, mintha a második bőre lenne. Hanyag eleganciával hátrasimította sötét haját. Kitágulnak az orrlyukaim, ahogy megcsap arcszeszének fűszeres illata.

Kicsit zavarba ejtő, ahogy egyszerű megjelenése ellenére minden pórusából árad a gazdagság. Lehet, hogy Rachel mégis fején találta a szöget.

Ha a nagybácsim így néz ki, az unokatestvéreim tényleg kiakaszthatják a cukiságmérőt.

Luke félredobja a takarót és feláll. Talpig fel van öltözve.

– Nyugi, nem éltem vissza a helyzettel. Sosem tennék ilyet Faye-jel… Szeretem. – Keresgélni kezdi a tornacipőjét, miközben nagy ívben kerüli a tekintetem.

Nagybátyám felkapja a fejét.

– A barátod? – kérdi kétkedő pillantással.

– Az exem.

Ettől máris megkönnyebbül.

Luke duzzogva telepszik az ágy szélére, hogy felhúzza a tornacipőjét. Azután felém fordul.

– Gondolom, akkor ennyi.

– Hát…

Megdörgölöm a tarkómat, miközben vetek egy kérdő pillantást bácsikám felé. Fogalmam sincs, mik a tervei… Marad pár napot, vagy rögtön indulni akar? Amikor Mr. Kennedy kimérten bólint, Luke-hoz fordulok.

– Ja, igen. Szia, Luke!

Közelebb hajol, hogy arcon csókoljon, mire kapkodva megölelem. Szomorúság suhan át a tekintetén.

– Vigyázz magadra, Faye. Hiányozni fogsz. – Megadóan kibaktat a szobából.

A feszültség azonnal kitölti a helyét. A bácsikám rám mered, én őrá, azután csak bámuljuk egymást, és egyikünk se tudja, mit mondjon. Ahogy meglepően ismerős kék szeme rám tapad, észreveszem, érzelmek egész skálája tükröződik az arcán. Egy izom megfeszül az állkapcsán, ahogy tovább vizsgálgat, én pedig tovább feszengek. Túlságosan tolakodó – minden szempontból. Harapdálom a szám szélét, de akkor se kapom félre a tekintetem. Állom fürkésző nézését.

Néhány perc után mégis kezd bosszantani a helyzet. Úgy érzem magam, mint egy majom a dublini állatkertben. Elszakad nálam a cérna.

– Mondták már önnek, hogy udvariatlanság így bámulni?

Ez kirángatja a kábulatból. Kihúzza magát és szabadkozó pillantást vet rám.

– Bocsánat, Faye. Azért is, hogy így rád törtem, de nem jöttél el a jogászhoz, vagyis az ügyvédhez. – Kijavítja magát, amikor látja értetlenségemet. – Aggódtam miattad.

Zsebébe csúsztatja kezét, ahogy továbbra is gyanakvó pillantásokkal bombázom.

– Nem akartalak megbántani, csak… annyira emlékeztetsz… Saoirse-re. – Áhítattal ejti ki a nevet. – Kiköpött mása vagy anyukádnak. Ennyi idősen éppen így nézett ki. – Könnyek buggyannak elő a szeméből és a mellkasához kap. Lehuppan az ágy szélére, előrehajtja a fejét és egész teste belerázkódik a gyötrő érzelmekbe.

Ha ez nemcsak valami színjáték, akkor teljes szívéből szerette anyut.

Kapcsolatuk jellege – és hiánya – olyan rejtély, amit egyszer szívesen feltárnék.

Nem tudom, mit tegyek. Legszívesebben megsimogatnám és megnyugtatnám, de mégiscsak idegen számomra. Nem venné ki magát túl jól, ezért inkább nem csinálok semmit, csak hagyom, hogy egyedül birkózzon meg azzal, ami a fejében zajlik.

Nem sokkal később felnéz, én pedig riadtan szembesülök a szemében lévő pusztító fájdalommal. Mintha egy szemvillanás alatt húsz évet öregedett volna. Mély szomorúság sugárzik tekintetéből, amit meg se próbál leplezni előttem. Ez tetszik. Őszintesége láttán úgy érzem, mintha máris közelebb kerülnénk egymáshoz.

Lassan elernyednek az ujjaim, miután mostanáig görcsösen markoltam a takarót. Kiülök mellé az ágy szélére.

– Szóval igaz? Tényleg anyu testvére? – Mintha szükség lenne bármilyen megerősítésre. Ugyanolyan a szeme és az arcszíne, ugyanolyan vörös tincsek parázslanak a hajában. Anyu férfi változata. Könnyek gyűlnek a szemembe, ahogy újra őt látom magam előtt. Bosszúsan pislogni kezdek, de egy szökevény így is elszabadul és végigpereg az arcomon.

– Igen. Amúgy szólíts Jamesnek. – Amikor felém nyújtja a kezét, vonakodva megrázom. Rettenetesen kínos az egész. – Őszinte részvétem, Faye. Engem is teljesen lesújtott a hír. – Megdörgöli borostás állát. Ebből a közelségből már jól látni, hogy igazat mond. Bevérzésre emlékeztető lila folt éktelenkedik mindkét véreres szeme alatt, a bőre is egészségtelenül fakó. Egyértelmű, hogy napok óta nem aludt.

– Miért nem beszélt magáról, vagyis rólad soha?

Ádámcsutkája megugrik a torkában.

– Elég bonyolult volt a kapcsolatunk. – Most teljesen amerikai akcentussal beszél. Mókás, hogyan váltogatja őket. – Azt se tudtam, hogy van egy lánya – teszi hozzá, miközben őszinte érdeklődéssel méreget. – Néhány nappal ezelőtt még azt se tudtam, hogy létezel. Sajnálom, hogy egyedül csináltad végig ezt az egészet. Ott kellett volna állnom melletted, de a végrendelet értelmében csak a temetés után léphettem veled kapcsolatba.

– Nem gond. – Felvillantok egy erőtlen mosolyt. – Túléltem. – Éppen csak, de neki ezt nem kell tudnia. Behunyom a szemem, hogy elhessegessem magamtól a rettenetes emléket.

Újabb kínos csend ereszkedik ránk. Bágyadtan elmosolyodok.

– Azt hittem, meg kell majd bosszulnom a halálodat – mutat néhány perccel később a vörösfoltos lepedőre.

Nem bírom rávenni magam a nevetésre, pedig tudom, hogy csak oldani próbálja a feszültséget.

– Éjjel valamiért jó ötletnek tűnt, hogy kicsit feldobjam a külsőm. – Elfintorodok, ahogy közelebbről is megvizsgálom jajvörös hajtincseimet.

– Meglep, hogy így kiütötted magad, amikor a szüleid emiatt… – Elhal a hangja, ahogy szembesül arckifejezésemmel.

Olyan nyomorúság tölti ki minden belső részem, amivel nem tudok mit kezdeni. Levegőt venni is nehezemre esik, ahogy visszatér mellkasomba ez a szörnyű érzés. Ki kell zárnom magamból, mielőtt teljesen felemészt. Túlságosan fájdalmas a baleset körülményeire gondolni. Amúgy meg kinek képzeli magát ez a fickó? Beszambázik ide, mint aki mindent tud?

Nem tud semmit.

– Nem muszáj kioktatnod – bukik ki belőlem. – Nem vagy az apám.

Ha azt hiszi, hogy a helyébe léphet, vár rá egy kis meglepetés. A bácsikám, nem a pótapám, ezt jobb, ha mielőbb az eszébe vési. Csak azért megyek bele ebbe a komédiába, mert nincs más választásom. Legalábbis januárig.

Amint betöltöm a tizennyolcat, minden megváltozik.

Miközben persze igaza van, amiért külön utálom magam. A szüleimnek egy részeg sofőr miatt kellett meghalniuk, szóval nem a legszebb tisztelgés az emlékük előtt, ha szétcsapom magam. Anyu mindig is utálta, ha ittam, bár azt jól mérte fel, hogy úgysem állíthat le. Mennyire szégyenkezne most miattam! Olyan, mintha cserbenhagytam volna, ami kész elmebaj, mert pont ő az, aki cserbenhagyott engem.

Azt ígérte, mindig mellettem lesz.

Hazudott.

Hazudott, mert többé nincs mellettem, és most ki kell találnom, hogyan éljek nélküle.

A fájdalom vasmarokkal szorítja a torkomat, közben mégis előbuggyannak a könnyeim. Mielőtt bármit tehetnék ellene, felbukik belőlem a tehetetlen zokogás.

– Ó, elszúrtam – szól James. – Máris jó nagy felfordulást okoztam. Elszoktam a lányoktól… mióta…

Ki se kell mondani.

Mióta anyu elment.

Ahogy belenézek őszinte szemébe, a fájdalom nyomán támadt harag hirtelen szétfoszlik. Látom, hogy jót akar. Neki ez legalább olyan nehéz, mint nekem.

– Ha ez segít – eldöntöm, hogy engedékeny leszek –, én se vagyok hozzászokva a nagybácsikhoz és az unokatesókhoz. És még sosem hagytam el Írországot, szóval szerintem én pocsékabbul érzem magam. – Leemelek egy lángoló vörös hajszálat a blúzom gallérjáról. – Nem mintha verseny lenne, vagy ilyesmi. Csak mondom. – Megvonom a vállam.

A széles mosoly teljesen átformálja az arcát. Mintha hirtelen megfiatalodna.

– Van egy olyan érzésem, Faye, hogy jól kijövünk majd egymással. – Feláll és a kezét nyújtja. – Gyere. Menjünk haza.

3.

Ide-oda jár a tekintetem, ahogy valamivel később megérkezünk a dublini repülőtér termináljára. A félórás utat végigduzzogtam, miután James nem nagyon vesztegette az időt. Rekordidő alatt kellett lezuhanyoznom és becsomagolnom. Szívfájdító pillanat volt lezárni a házat. Minden olyan gyorsan történt, történik. Túlságosan is. Az egész életem a feje tetejér áll, én erre nagyon nem állok készen.

A ránk várakozó magángép javít egy kicsit a szürreális hangulaton. A ragyogóan fehér géptörzsön keskeny vörös csík húzódik, csak középen töri meg a kerek logó azzal a jellegzetes K betűvel, ami nyomban felkelti az érdeklődésem.

Ismerem ezt a márkát!

A suliban mindenki az új tinikollekcióról áradozik. Nem kell atomfizikusnak lenni, hogy összekössem a dolgokat.

Ilyen nincs!

– Ez komoly? – Céltudatos léptekkel vágok át a kifutón. – Ez a Kennedy Apparel gépe? Az a cég a tiéd? – Oké, az ügyvéd fickó említette, hogy a bácsikám nem szűkölködik, de nem gondoltam, hogy ilyen arcpirítóan mocskosul gazdag. Mintha telibe találna egy bontógolyó, úgy tudatosul bennem a helyzet. Hirtelen kis taknyosnak érzem magam, és nemcsak életem első repülőútja miatt. Még inkább aggaszt, hogy mi várhat még rám. Mibe másztam bele?

James kuncog egy sort.

– Tényleg én használom, de hivatalosan a Kennedy Apparel tulajdona, ami valójában a feleségem cége. Mindig is a családjáé volt, csak miután összeházasodtunk és felvette a nevem, átkereszteltük, amikor megörökölte. – Felkísér a lépcsőkön, hogy belépjünk az utastérbe. A kabin két oldalán négy pár K logós, puha, fehér bőrfotel van, egymás felé fordítva, közöttük kis fényes diófa asztalkákkal. James átkísér a kabinon és a kis fürdőn, hogy megálljon a farokrész kis főzőfülkéjében.

– Kérsz valamit inni?

Az alkoholnak a gondolatától is szaltózik a gyomrom. Ahogy a rosszullét felkúszik a torkomon, sietve összepréselem az ajkam. Inkább nem dobnám ki előtte a taccsot.

– Vizet, kösz.

Felém nyújt egy hűs palackot és két tablettát.

– A másnaposságra. – Hálásan elfogadom és jókora korty vízzel lenyelem. – Menjünk előre a pilótafülkébe – javasolja.

Összeráncolt homlokkal lépek be.

– Hát a pilóta?

Ajka széles mosolyra húzódik.

– Itt áll előtted. – Leesik az állam, amitől elneveti magát. – Michael is itt lesz, ha szükség lenne rá. – Visszanézek a vállam felett, és magas, őszes hajú férfit látok, aki pont akkor száll be. Elmosolyodok, amikor köszöntésre emeli kezét. – Kösd be magad – utasít James, ahogy behuppan a pilótaülésbe és int a másik hely felé.

Mintha egy csapat pillangó rajzana a gyomromban. Nem hittem volna, hogy első alkalommal pont egy puccos magángéppel fogok repülni, mindjárt elöl a pilótafülkében. Az adrenalin ámokfutást rendez az ereimben, ahogy bekötöm magam a helyemre.

James mindenféle kapcsolókat pöckölget a műszerfalon, és érthetetlen nyelven rádiózik valakivel, mielőtt felhúz egy kart. Hátradőlök az ülésben, ahogy a hajtómű felpörög és a gép gurulni kezd.

A következő fél órában úgy tapadok az ablakra, mintha átlátnék azokon a nagy kövér felhőkön. Még most sem hiszem el, hogy repülök. Azt hittem, először majd a szüleim társaságában szállok fel, így az eufóriának van egy kis keserű utóíze.

James megkocogtatja a könyököm, hogy magára vonja a figyelmem. Széles mosollyal nézi áhítattól sugárzó arcomat.

– Első alkalom?

– Bizony ám. Még annál is hihetetlenebb, mint gondoltam.

– Akkor hadd mutassak valamit. – A vigyorán át is látni, hogy készül valamire. – Kapaszkodj.

Amikor a gép jobbra billen, szívem rögtön felszökik a torkomba. Görcsösen kapaszkodok az övbe, ahogy tovább dőlünk és minden vér az arcomba tolul. Teli tüdőből sikítok, ahogy átfordulunk és teljesen fejre állunk. Pánikolva kapdosom a levegőt, míg a hajam szemfedőként hullik az arcomba.

Csak azután indul újra a légzésem, hogy a gép egyenesbe kerül és visszaállunk a rendes pályára. Félresöpröm arcomból a nyirkos hajtincseket és elkerekedett szemmel meredek a bácsikámra.

– Szent ég! – visítok fel, amint rátalálok a hangomra. – Azért szólhattál volna!

– Hogy lemaradjak a sikítozásról és erről az arcról? Azt már nem!

Kuncogni kezd, én pedig azon kapom magam, hogy vele nevetek.

– Te nem vagy normális…

– Mi értelme a magánrepülőnek, ha sosem engeded el magad? – Felragyog az arca, és ettől egy pillanatra izgatott kisfiúnak tűnik, aki most bontotta ki karácsonyi ajándékát.

Odavan a repülőkért.

Mint apám a kocsikért.

Miért ilyen zakkant minden fiú?

– Erről… – teszi hozzá cinkos mosollyal – …inkább ne beszéljünk Alexnek.

– Alexnek?

– A feleségemnek.

Ujjam köré csavarom egy hajfürtömet.

– De azért tud rólam?

– Hát persze. Amint hallottam a hírt, mindent elmondtam neki és a fiúknak. Ne félj. – Megpaskolja a kézfejem. – Alig várják, hogy megérkezzünk.

– Hogy fogadták a hírt? – Éles szemmel figyelem, mint egy vándorsólyom, ahogy megrágja a választ.

– Ledöbbentek, mint én, de majd túlteszik magukat rajta. Az ikrek különösen alig várják, hogy megismerjenek. Mind a hárman.

Kikerekedik a szemem.

– Hárman?

Mosolyából ítélve megszokta ezt a reakciót.

– A legkisebbek hármas ikrek. Nem mondom, hogy nem ért sokként, amikor megtudtam… – Ajka még szélesebb mosolyra húzódik. – Keanu, Kent és Keaton decemberben lesz tizenhat. Idén mennek másodikba.

Kellemetlen érzés formálódik a gyomromban. Atyaég, amerikai gimi! A borzongás fel-alá szaladgál a gerincemen. Tényleg nem tudom, mire vállalkoztam. Oké, azért se hagyom, hogy a szorongás gúzsba kössön, de nem sokat segít, hogy az agyamban ott rajzanak azok a jelenetek az amerikai filmekből és sorozatokból. Nem hinném, hogy mind kitaláció lenne. Remélhetőleg tévedek, de ha mégsem, akkor is talpra esek. Volt már rosszabb.

Félreteszem a múltat, és arra koncentrálok, hogy a lehető legtöbbet szedjek ki James bácsiból, ha már nyílt napot tart.

– A többi fiú milyen idős? Van valaki a korosztályomból?

– Kaden és Keven a Harvardra jár. – Sugárzik a büszkeségtől. – Kollégiumban laknak, de a tiszteletedre ők is hazajönnek. Kaden húsz, Keven nemrég lett tizenkilenc.

– Mindnek K-val kezdődik a neve? – Milyen béna már.

Leplezni se próbálja, milyen remekül szórakozik.

– A feleségem ötlete. Elég rögeszmés, ami a cégét illeti.

Nem mondod!

– És mi van a többiekkel?

– Kalvin tizenhat, idén lesz elsős. Kyler végzős, mint te. Tizenhét, bár néhány hónappal fiatalabb nálad. – Kisandít az oldalsó ablakon.

– Ó, király! – Eddig eszembe se jutott, hogy valamelyik unokatesóm annyi lehet, mint én. Remélem, Kyler nem valami szemüveges könyvmoly. Vagy, ami még rosszabb, agyatlan focista.

– Szóval nagyjából mind egyidősek. Jól kijönnek egymással?

James felhorkan.

– Képzelem, miket gondolhatsz róluk. – Ábrándos kifejezés suhan át az arcán. – Nem mondom, hogy minden zökkenőmentes, de igen, közel állnak egymáshoz. Mondjuk Kyler és Kalvin után nem kis kihívás volt még három fiú. El tudod képzelni, milyen lehetett egy fedél alatt hét olyan kölyökkel, akik közül egy se idősebb ötnél? Nem is tudom, hogyan éltük túl. – Ő nevet, én a gondolatba is beleborzongok.

– És Alex mit szól ahhoz, hogy én is bejövök a képbe?

Kigombolja az inge felső két gombját és hátradől az ülésben.

– Alex nagyon örül neked. Alig várja, hogy megismerjen.

Gondosan tanulmányozom a pupilláit és kicsit sem tágulnak ki. Nyomát se látni annak, hogy hazudna. Talán inkább várakozással néz, kíváncsi a reakciómra. Azt teszem, amit az illem diktál. Az öregeknél mindig bejön.

– Ez nagyon kedves tőle. Én is alig várom, hogy mindenkit megismerjek.

A repülőút hátralévő része eseménytelenül telik. Néha rajtakapom James-t, ahogy lopva vet rám egy pillantást. Egy picit nyugtalanító, de gyanítom, hogy ugyanolyan kínosan érzi magát, mint én.

Mostanáig nem sikerült megbékélnem azzal, hogy anyu ennyi ideig titokban tartotta a rokonainkat. Miért csinálhatta? Röhejesen ironikus. Éveken át ácsingóztam rokonokra és testvérekre, hogy ne csak hárman legyünk apuval és anyuval. Nem mintha nem szerettem volna a szüleimet vagy nem lettünk volna szuperközeli kapcsolatban, csak néha úgy éreztem, mintha egy gömbakváriumban élnék.

Szürkülni kezd, mire végre földet értünk a bostoni Logan Nemzetközi Repülőtér egy félreeső kifutóján. Amint letesszük lábunkat az aszfaltra, James beterel egy sofőrös limuzinba.

Levegőt venni se marad időm, máris a csúcsforgalom közepén találjuk magunkat. A kocsi belső tere ódát zeng a Kennedy Apparelhez, K logó minden talpalatnyi helyen. Kezd unalmas lenni. Bele se gondolok, milyen lehet a házuk.

Útközben levakarhatatlanul az ablakra tapadok, annyira megigéz az első találkozás az Egyesült Államokkal. Magamba iszom a látványt, és hagyom, hogy az izgatottság apró magvai gyökeret verjenek bennem. Mintha anyu hangja csengene a fülemben: Az élet egy nagy kaland, szívem. Fogadd tárt karokkal! Újra a gyomromban érzem azt a pangó fájdalmat. Behunyom a szemem.

Nem tudom, elmúlik-e valaha. Örökre elszorul majd a torkom, ha csak rá gondolok?

– Faye, minden rendben? – A hang gyengéd és tapintatos, a tekintet kedves és együttérző.

– Ja, megvagyok – felelem kissé nyersen. – Csak próbálom befogadni ezt az egészet.

– Hát persze. Én… – James megvakarja a fejét. – Figyelj, ha szeretnél beszélni a szüleidről, szólhatok valakinek. El se tudom képzelni, milyen érzés ez most neked.

Megfeszítem az állkapcsom.

– Kösz, de tényleg megvagyok.

– Csak szólj, ha meggondolnád magad.

Tudom, hogy aggódik miattam, de az agyturkász említése eszembe juttatja múltamnak azt a részét, amit mélyen magamba temettem. Eleve utálom, ha szánakoznak rajtam, és úgy kezelnek, mint egy elárvult madárfiókát. Talán tragikus módon meghaltak a szüleim, és olyan szörnyű veszteség ért, ami életem végéig kísérteni fog, de akkor is erősnek kell maradnom. Tudom, hogy ők is ezt szeretnék.

Készen állok rá, hogy boldoguljak egyedül. A szüleim alaposan felkészítettek. Mindig is nagyra értékelték a függetlenségemet, és arra bátorítottak, hogy hozzak önálló döntéseket. Ha csak rajtam áll, otthon is maradok, befejezem a sulit, és felvételizem a Trinityre, ahogy terveztük. Erről az egészről nem én határoztam, viszont rajtam múlik, hogy kihozzam belőle a legjobbat.

Hát nem érti?

Próbálok illemtudó, mégis határozott hangon beszélni.

– Nincs szükségem pszichomókusra, se most, se máskor.

Megadóan felemeli a kezét.

– Oké, oké.

Lassan elhagyjuk a várost, többsávos autópályán suhanunk. Ideát minden nagyobb és merészebb, Dublin egyre inkább aprónak és hétköznapinak hat. Minél tovább utazunk, annál sötétebb lesz. Ismeretlen csillagképek ragyognak fel az éjszakai égen. Egyre néptelenebb utakra fordulunk rá, amelyek mentén festői fák sorakoznak a zöld, a sárga és a borostyán minden létező árnyalatában.

Elsiklunk egy tábla mellett, rajta a „Wellesley. Norfold megye. Alapítva 1881” felirat. A kései órán természetellenesen csendesek az utcák. Elhagyjuk a belvárost, az út lombok alagútjában kígyózik tovább. Mindenfelé kisebb paloták nőnek ki a földből, köröttük gondosan ápolt pázsittal. Ahogy távolodunk a várostól, úgy lesz minden egyre fényűzőbb. A stílusok kuszák és sokfélék, valahogy mégis jó az összhatás. Fényévekre vagyok a vidéki Írországtól.

Megmerevedek az ülésen, ahogy a limuzin befordul egy széles és jól kivilágított utcára. Csodálatos kastélyok nyújtóznak az ég felé, de így is alig látszanak ki a nagy vörös téglakerítések mögül. Itt-ott impozáns kovácsoltvas kapuk nyílnak.

Szívem egyre kiszámíthatatlanabbul ver, mintha ki akarna törni a mellkasomból. Izzad a tenyerem. Tudom, hogy közel járunk, a szorongás már ott topog a függöny mögött és csak a végszót várja, hogy színpadra lépjen. Az autó végül lelassít egy hatalmas kovácsoltvas kapunál, ami magán viseli a jellegzetes K-betűs logót.

A farmeromba törlöm a kezem, ahogy a kapu szélesre tárul. Az autó nesztelenül halad előre, hogy nekivágjon a fasorral szegélyezett széles behajtónak. A pázsitot mindkét oldalról éjszakai megvilágításban fürdő tarka virágágyások szegélyezik. A gyep közepén külön virágsziget, annak a közepén jókora ültetett K-betű. Érzem, ahogy a fehér virágokkal keretezett vibrálóan vörös logó kitörölhetetlenül beleég az agyamba. Oké, ez már tényleg röhejes.

A kocsi kiér a fordulóból, nekem pedig leesik az állam, ahogy meglátom új otthonomat. Kicsit se olyan, mint vártam.

Oké, böhömnagy, mármint Fehér Ház léptékű, mégis elegáns és modern épület, csupa üveg és fa. Ordít róla a kifinomultság és a fényűzés, legfeljebb az MTV Cribsben vagy a pletykalapok celeboldalain láttam hasonlót. Eláll a lélegzetem, de összeszedem magam és próbálok nem ijedt őzikének tűnni, akit elvarázsol a fényszóró.

A ház előtt kiterjedt és gondosan ápolt pázsit, hátul óriásfenyők.

– Van saját parkerdőnk, kosár- és golfpályánk, kültéri és beltéri úszómedencénk – sorolja James. A medencére felkapom a fejem, ami neki is feltűnik. – Szeretsz úszni?

Fülem mögé tűröm a hajam.

– Ja, benne voltam a megyei úszócsapatban.

– Az itteni iskolában is van egy. Kipróbálhatnád.

A kocsi beáll egy üres helyre a garázsban, egy spéci lángvörös sportkocsi mellé. James felfigyel érdeklődésemre.

– Az én kicsikém. Hát nem meseszép?

Felénk a tizenéves kölykök beszélnek így egy verdáról, mielőtt elkötnék, de ezt megtartom magamnak.

– Ja, tutira.

Belőlem nem szedsz ki semmit.

Több fekete SUV sorakozik mellettünk, nyilván a nagyobb fiúké.

Keresztbe fonom a karom, hogy megállítsam heves reszketésem, ami erőt vesz rajtam.

Megrémít ez a határtalan gazdagság.

Nem az emberek.

A pénz.

A sofőr előbb a bácsikám ajtaját nyitja ki, azután az enyémet. James nem mozdul, csak elgondolkodva méreget.

– Faye, remélem, boldog leszel itt. Teljes szívemből remélem.

– Köszönöm. Én is remélem. – Kipattanok a kocsiból, míg a sofőr kiveszi bőröndömet a csomagtartóból.

Azonnal feltűnik a garázs sarkában lévő színpompa. Három versenymotor áll közös emelvényen. Az egyik narancssárga és tengerkék, de a másik kettő se semmi – az egyik sötétzöld, a másik kanárisárga, az oldalán kismillió matricával. Mágnesként vonzanak, lábaim önálló életre kelnek, ahogy elindulok feléjük.

Kinyújtom a kezem, hogy ujjbegyemmel lágyan végigsimítsak a vázon és kövessem a gumi bordáit. Szinte érzem a levegőben lüktető adrenalint. Mindig izgattak a motorok, a jóleső bizsergés egész testembe szétsugárzik.

Annyira megigéz a látvány, hogy szinte nem is érzékelem a közeledő lépteket.

– Azonnal vedd le a kezed a mocimról! – A mély férfihang határos egy csúcsragadozó morgásával. Olyan tekintély árad belőle, aminek lehetetlen ellenállni.

Libabőrös lesz a karom, de magamba fojtom a félelmem, magabiztosan felemelem a fejem. A lüktető vér a mellkasomba tolul, azután lassan felkúszik a nyakamon, ahogy a lehengerlően jóképű srác odalép hozzám.

Magas vagyok – mármint lánynak –, szóval a legtöbb fiú nem ellenfél, de most a fejem búbjával alig érek a fickó álláig, ami azt jelenti, hogy megvan vagy százkilencven.

Akkora forróság sugárzik a testéből, mintha biológiai fegyver lenne. Lökéshullámokban tör felém, kis híján ledönt a lábamról. Tekintetem lassan járja be testét, felméri minden egyes bordázott, feszes és ruganyos négyzetcentijét. Sötétkék farmert és szűk fehér pólót visel, amit mintha ráfestettek volna tökéletesen domborodó mellkasára. Nyelek egy nagyot.

Na, ilyenek biztosan nem teremnek Írországban.

Folytatom a képzeletbeli utazást, felfelé a póló nyaka mögül felsejlő és hívogatóan fedetlen bőrön, át az élesen metszett állon és a sötét borostán, egészen a szorosan összepréselt érzéki ajkakig és a napbarnított arc letisztult vonalaiig. Összeszedem magam, lábujjhegyre emelkedek, és egyenesen belenézek vakítóan kék szemébe. A tömött tintafekete pillák között, melyekért a legtöbb lány ölni tudna, szeme szikrázóan tiszta tó, amibe oly könnyű lenne belefulladni.

A srác súlyosan jóképű, ráadásul tudja is magáról. Karba teszi a kezét és fogva tart gyilkos tekintetével, míg én próbálom visszaverni a felém áradó veszedelmes hullámokat.

– Hé, nem volt még elég a nyálcsorgatásból?

4.

Csepegő méregként hatnak a szavai, amitől minden tagom görcsbe rándul. Mindegy, hogy igaza van – tényleg olyan pillantásokat vetek rá, mint a kedvenc belga csokis fagyimra –, a világért be nem vallanám. Gúnyos vigyorra húzom az ajkam, és küldök felé egy extra spéci pillantást, amilyet az öntelt és arrogáns pöcsfejeknek szoktam.

– Álmodozz csak. Legalább már tudom, milyen egy igazi amcsi seggfej. Meg is jegyzem magamnak, hogy legközelebb nagy ívben elkerüljem.

Öntelten vigyorog és félrebillenti a fejét, hogy fényesen csillogó haja a homlokába hulljon. Oldalt egészen felnyírt, csak felül hagyja hosszabbra, hogy stílusosan hátrafésülhesse. Odahaza is minden srác erre gyúr, de neki persze ebből is a legdögösebb arisztokrata változat kell.

Jellemző.

Kényszerítem a szemem, hogy semmitmondó pillantást vessen rá. Tőlem tutira nem fogja megtudni, mennyire levett a lábamról. Még életemben nem láttam hozzá hasonlót. Minden pórusából árad a nyers szexuális vonzerő – meg persze a veszély.

Egyszerre izgató és riasztó.

Vonz és taszít.

Ujjaim megrebbennek a szinte ellenállhatatlan késztetéstől, hogy megérintsem. Ettől csak még önhittebben vigyorog, miközben az én ajkam is önálló életre kel. Tényleg kezd felbosszantani.

A hátam mögött James utasításokat ad valakinek. A seggfej közben előrehajol, hogy fülemhez préselje imádnivaló ajkát.

– Nem tudom, Írországban mi a szokás, szivi, de ez itt az én házam, ez itt az én terepem, szóval nem tűröm ezt a szarságot, oké? Tartsd magad távol tőlem, akkor nem lesz gond. Ugyanez áll a tesóimra is.

Azta! Szép kis fogadtatás.

Borzongás fut végig a gerincemen, ahogy forró lehelete varázsködként a bőrömre hull és megbizserget. Hátralép és gúnyosan vigyorog, ahogy látja arcomon az árulkodó jeleket.

A bimbózó vágyakozás menten elhervad.

Jóképű, ám ellenszenves alak. Micsoda arrogáns seggfej!

Oké, legyen. Mázli, hogy hiába szép a csomagolás, belül rohad minden. Így legalább nem okoz majd gondot, hogy jó messzire elkerüljem. Sosem vonzottak az öntelt barmok, tűnhettek bármennyire ínycsiklandónak is.

– Ez a család épp elég elcseszett nélküled is. Kár volt idejönnöd. A francnak se kellesz! – Ezúttal felemeli a hangját, miközben visszasandít a válla felett.

– Kyler, elég ebből! – James indulatos arccal lép közelebb.

– Cseszd meg! – Kyler sötét tekintettel fordul az apja felé. Farkasszemet néznek.

Király.

Elnézem az apát és fiát, ahogy néma összecsapást vívnak. Néhány perc után Kyler nevetve megtörik. Szántszándékkal engem néz, miközben nyelve hegyével lassan megnyalja felső ajkát. Komoly erőfeszítésembe kerül, hogy ne utánozzam a mozdulatot. Atyám, ez a srác tényleg nem semmi! Lehet, hogy pont ezért nem bírom az amcsikat? Rachel és Jill dob egy hátast, ha ezt elmesélem.

Kyler, akár a villám, hirtelen előttem terem, amíg csak alig néhány centi választ el minket egymástól.

Mintha megállna az idő.

Egyenesen állok, meg se rebben a tekintetem. James kiabál vele, és a karját rángatja, de nem moccan ő sem. Egy centi alig van köztünk, azt is érzem, hogyan dobog a szíve. Az enyém éppen dobszólót ver a tekintetéből sugárzó leplezetlen fenyegetéstől. Mélyen a szemembe néz, csak fürkész és kutat perzselő pillantásával. Földbe gyökerezett a lábam, moccanni se bírok, lélegezni is alig. Ahogy eltökélt tekintete az arcomat pásztázza, egy pillanatra elveszítem a kontrollt és leomlik a fal. Szikra lobban a szemében, ahogy néz, sőt lát – engem, mármint igazából. Küszködve próbálom visszaépíteni közénk a falat, de közben egész testemben remegek, végtagjaim elernyednek. Akkor se feszengenék így, ha pucérra vetkőztetne. Mintha tehetetlenül hevernék a lábainál, mintha kiteregetném elé minden hibám és félelmem, hogy szabadon kielemezhesse.

Azután megszilárdul bennem az eltökéltség. Évekbe telt magam mögött hagyni a múltat. Van egy részem, amit nem akarok megosztani senkivel – egy részem, amiről tudomást sem akarok venni, mert rettegek, hogy akkor mi történne. Évek óta senki sem hatolt át ezen a falon, és vesszek meg, ha pont egy ilyen vadbarom fogja megszállni lényem legintimebb, legtitkosabb részét.

Ahogy oly sok mindent, ezt is ketten játsszák.

Végtelen elszántsággal tükröt tartok elé, hogy visszafordítsam rá ezt a tolakodó pillantást. Sötét és rejtett mélységek tárulnak fel előttem, tele gyűlölettel és önutálattal. Vad, uralhatatlan érzések olvasztótégelye. Egy szív a fájdalom görcsös szorításában. Ahogy vizsgálom és elemzem, szinte a szemem láttára fortyog és zárkózik el a világ elől. Elsápad. Egyetlen pillanatra mindketten tisztán látjuk a másikat.

Azután mindketten egyszerre hőkölünk vissza, s ahogy szétpukkad köröttünk a buborék, ugyanolyan védtelennek érezzük magunkat. A motor kormánya a hátamba fúródik, éles fájdalom hasít végig a gerincemen, de szinte meg se érzem.

James tovább kiabál Kylerrel, de az agyamba toluló vértől és a fülemben szirénázó vészjelzőtől egyetlen szavát sem értem.

Azután csend lesz, és felnézek. James éppen oldalba bökdösi a fiát. Kyler még felnyársal egy metszően éles pillantással, de már ő is uralkodik magán. A vér jéggé dermed az ereimben, ahogy megcsap a belőle áradó halálos hidegség.

Ő is tudja, hogy megláttam benne valamit, amit nyomban felismertem, mert ugyanúgy bennem is megvan. Szavak nélkül, mégis egyértelműen figyelmeztet.

Nem vagyok öngyilkos típus. Bőven lesz ellenségem a suliban, otthon tényleg nincs szükségem rájuk. Oké, neki se egyszerű az élete. Még együtt is éreznék vele, ha nem gyanítanám, hogy bármire képes, csak kicsit jobban érezze magát.

Rajtam akkor sem fogja kitölteni a haragját.

Az okos mindig tudja, mikor kell meghátrálnia.

Kihúzom magam, egyenesen állok. Tudatom vele, hogy felfogtam, de ne higgye, hogy megfélemlíthet. Nem fog átgyalogolni rajtam. Évekkel ezelőtt megfogadtam, hogy nem leszek senki bokszzsákja. Azóta is ezt mantrázom, és ebből nem engedek. Főleg nem egy ilyen pöcsnek.

Meghátrálok. Most az egyszer.

– Senki sem nyúlhat a motorodhoz. Értem. – Szemem kikerekedik, ahogy megadó gesztussal felemelem a kezem.

Ajka vékony vonallá préselődik össze. Legalább az önelégült vigyort sikerült letörölnöm a képéről.

Szerintem megértettük egymást.

Úgy teszek, mintha nem láttam volna benne azt a végtelenül sötét űrt, ő pedig hallgat az üres héjról, amit a szívem helyén talált.

Szerintem kvittek vagyunk.

Ahogy Kyler kiront az oldalsó ajtón, alaposan körülnézek, máris keresem az újabb akadályt, amit le kell küzdenem. James gyengéden a derekamra teszi a kezét és előreterel.

– Ne haragudj rá. Tudom, milyen gorombának tűnik, de ne vedd magadra. Nehéz időszakon megy keresztül.

Ennyi nekem is lejött a rövid pengeváltásból, de tartom a szám, ahogy James a garázson át egy keskeny folyosóra vezet. Ahogy lépdelünk, a távoli hangok egyre erősödnek. Meglepődök, kicsit zavarban is vagyok, amikor James kézen fog, mielőtt bevezetne a hatalmas konyha-étkezőbe. Az egyik falat teljesen kisajátítják a panorámaablakok, mögöttük a lélegzetelállító kerttel.

Minden társalgás elhal, ahogy egyszerre nyolc arc fordul felém. Görcsösen markolom James kezét, hirtelen elfeledkezem korábbi megpróbáltatásaimról.

– Sziasztok! – köszönti a családját James. – Ő itt Faye.

Gyorsan végigpásztázom a szobát és szinte kidülled a szemem ennyi dögös pasi láttán. A nagy nappali végében három egyforma fiú bújik össze a hosszú és keskeny asztalnál. Ugyanolyan sötét a hajuk és kék a szemük, mint Kylernek, csak kerekebb, szinte kisfiús az arcuk. A hármas ikrek, gondolom.

Két idősebb fiú támaszkodik a hosszú és széles konyhaszigetnél, és érdeklődéssel méregetnek. Egyikük kihúzza magát és karba teszi kezét a mellkasán, ahogy leplezetlenül megbámul mandulavágású szemével. Bicepsze kidagad pólója rövid ujja alól. Tekintetem magától vándorol kivillanó tetkója felé. Hosszabb a haja, mint a többieké, de a borzas külső ugyanolyan jól áll neki.

Kyler a márványpultnak dől és tüntetőleg mered rám elképesztően üres tekintettel. Nem úgy, mint mellette egy másik srác, aki szemérmetlenül méreget. Néhány centivel alacsonyabb Kylernél, de minden ízében ugyanolyan jóképű. Kigombolt fekete inget és khaki rövidnadrágot visel. Hatalmas kék szeme találkozik a tekintetemmel, és váratlanul rám kacsint. Amikor felhúzom a szemöldököm, szélesen elmosolyodik.

Ez a génállomány ordító igazságtalanság velünk, átlagos halandókkal szemben.

Ha pedig hozzávesszük a szégyentelen gazdagságot is, tényleg ellenállhatatlan keveréket kapunk. A Kennedy fiúk nyilván alig győzik levakarni magukról a csajokat.

James megszorítja a kezem, én pedig abbahagyom az ábrándozást. Megköszörülöm a torkom és kipréselek magamból egy magabiztosnak látszó mosolyt.

– Sziasztok!

Platinaszőke nő toppan elém, hogy üdvözöljön. Testhez simuló fekete nadrágot visel krémszínű selyemblúzzal és gyöngysorral a nyakán – maga a testet öltött stílus és elegancia. Kisfiúsan rövid frizurája tökéletesen passzol szív alakú arcához. Kyler tőle örökölte metszően kék szemét.

– Jaj, szívecském! – ölel magához mosolyogva. – Annyira örülök, hogy végre találkozunk. Alexandra Kennedy vagyok, de szólíts nyugodtan Alexnek. – A hét fiú pillantásának kereszttüzében esetlenül hagyom, hogy ölelgessen.

Minden szempár ránk szegeződik.

Alex hátralép, hogy kartávolságra eltoljon magától.

– Nahát, a férjem tényleg nem túlzott. Csodaszép vagy. Igazi kis gyöngyszem. – Bizsereg a bőröm az idegességtől, ahogy a testemet vizsgálgatja. – Levennéd a pulóvered?

Hogy mi?! WTF?

Ez a család iszonyú fura. Rohadt nagy F-fel.

Tekintetem idegesen félrerebben, amikor valaki megjegyzi:

– Na, témánál vagyunk.

– Kalvin! – szól rá James az egyik fiára, mielőtt a halk nevetgélés duruzsolva betölti a szobát.

– Ez komoly? – keresztbe fonom a karom magam előtt, ezzel egyértelművé téve az álláspontomat.

– Alex – sziszegi felé James indulatosan. – Hagyd békén szegény lányt. Épp csak most érkezett.

– Nyugi, szívecském. – Alex megpaskolja a karom. – Csak méretet akartam venni, hogy Courtney intézhesse a ruhatáradat.

– Szívesen elmondom, ha erre kíváncsi – javaslom. – Courtney? Ő a…

– A személyi asszisztensem. Ő intézi majd az ügyeidet. Itt a névjegye. – Fekete, fehér és vörös dombornyomott kártyát ad a kezembe. – Holnap okvetlenül írd meg neki a méreteidet, és hogy még mire van szükséged. Nekem máris van néhány ötletem. Ilyen alakkal és magassággal lényegében bármit felvehetsz. – Elgondolkodva ütögeti az ajkát. – Szívem, gondoltál már arra, hogy modellkedj?

A fiúk kórusban sóhajtanak fel.

– Anya! Most komolyan! – A hármas ikrek egyike felkel a helyéről és átvág az étkezőn. – Muszáj ezt csinálnod mindenkivel, aki idevetődik? – Megáll előttem, azután mélyen meghajol. Még a kezemet is az ajkához emeli, hogy könnyed csókot leheljen rá. – Keaton vagyok. – Kihúzza magát. – Te pedig dögös. – Felvillant egy szemtelen kis mosolyt, amit muszáj viszonoznom.

– Hát… köszi?

– Ők ott Kent és Keanu – mutat ikertestvéreire, akik maradnak a helyükön. A stílusosabb kurtán integet, míg a duzzogóforma alig emeli fel a fejét. – Ne vedd magadra – vigasztal Keaton. – Keanu, ismertebb nevén a Bájgúnár, folyton magával van elfoglalva, míg a Gengszter, vagyis Kent, most is valami csibészségen töri a fejét. – Kent leplezetlen bosszúsággal néz fel testvérére.

Még akkor is azon tűnődök, mennyire hihetek Keatonnak, amikor a Kyler mellett álló srác ellöki magát a konyhapulttól. Jól látható, haragos lila foltot figyelek meg a nyakán. Ahogy közelebb lép, ujjai közé veszi és megdörzsöli egyik tincsemet.

– Mi van a hajaddal?

– Mi van a bőröddel? – vágok vissza, miközben tekintetem kiszívott nyaka felé rebben. Lustán elvigyorodik, mire Keaton kuncogni kezd.

– Elég, Kalvin – avatkozik közbe Alex. – Nem szép dolog így faggatózni.

– Hé, nem mi találgatjuk a kosárméretét. – Kalvin arcán ragadozó mosoly jelenik meg, ahogy pillantásával a mellemre tapad. – Amúgy szerintem C. – Sokatmondóan rám kacsint. – Persze pontosabb becsléssel is szolgálhatok, ha kitapinthatom. – Várakozóan felemeli a kezét.

Keaton a fejét rázza és a szemét forgatja.

Megnyalom kiszáradt ajkamat.

– Álmodj csak, királyfi!

– Ne már, szivi – cirógatja Kalvin érzékien a karom. – Akad olyan, akinek egész éjjel te jársz majd a fejében, és ez okoz majd pár kellemes percet…

Pfuj! Ez már túl sok infó.

James lerángatja rólam Kalvint.

– Most már elég ebből! Nem hallgatom tovább ezt a tiszteletlenséget! Ülj le, és meg se mukkanj, amíg nem leszel képes civilizált ember módjára beszélni az unokatestvéreddel.

Kalvin felvillantja a középső ujját, ahogy elfoglal egy széket az étkezőasztalnál.

– Én is szeretlek, apa.

Ezek a srácok mind zakkantak. Most már hivatalos.

Az idősebbek egyike – amelyik zavarba ejtően ki van pattintva – ellöki magát a konyhaszigettől és elém toppan.

– Keven vagyok.

A nyál összefut a számban.

– Szia!

Kurtán biccent.

– Nem mintha nem szórakoznánk remekül, de vissza kell mennünk a Harvardra.

– Oké. – Nem tudom, mi mást mondhatnék. Ez a fiú tényleg a frászt hozza rám.

Egyik testvére is felbukkan mögötte, hogy haragos pillantást vessen az apja felé.

– Ha tudtuk volna, hogy ennyit késel, intéztünk volna valami szállást, de úgy látszik, az a hobbid, hogy elhallgasd előlünk a fontos dolgokat. – Meg se próbálja leplezni keserűségét.

James sokatmondó pillantást vált Alexszel.

– Kaden…

A fiú felemelt kézzel belefojtja a szót.

– Nem akarom hallani. Már itt se vagyunk. – Biccent felém, mielőtt ujjával csettint a testvérének. Keven vele együtt viharzik ki a konyhából.

Hát, oké.

Kezdem érteni, mit értett Kyler „elcseszett családon”.

– Faye, elnézést kérek a fiaim miatt – Alex keresztbe fonja karjait a mellkasán. – Nem vagy éhes? Greta eltette a vacsorádat a hűtőbe.

Megrázom a fejem.

– Nem igazán. Inkább szeretnék lefeküdni, ha nem gond. Hosszú volt a nap. – Még mindig émelygek, és kétlem, hogy a gyomrom bevenne bármilyen kaját. Nehéz lepelként borul rám a kimerültség. Nagyot ásítok.

– Hát persze, szívecském. – Alex féltőn átkarolja a vállam. – Megmutatom a szobád.

Fényűző helyiségek során haladunk át, mielőtt eljutunk egy porceláncsempével burkolt előtérbe. Útközben mindenfelé a K logóba botlunk, ezért komoly elszántság kell, hogy ne forgassam a szemem. Kezdek besokallni.

Az előtérben dekadens kristálycsillár lóg a fejünk felett, csak úgy záporozik ránk a szilánkosra tört fény. Elegáns üvegvitrin sajátítja ki az egyik falat, tele serlegekkel és kitüntetésekkel. Szemközt feketével keretezett fényképek és diplomák lógnak egy régimódi címer körül. A tükörfényes padló közepén óriási körkörös K logó. A helyiség végéből keskeny lépcsősor indul a félemelet felé.

Az ajtón átlépve nekiindulunk az épület másik szárnyába vezető folyosónak. A háznak ez a része visszafogottabb, de útközben így is mindenfelé újabb ajtók nyílnak, nyilván hálószobák sorára. Menet közben Alex random kérdéseket tesz fel az iskolával és a jegyeimmel kapcsolatban.

A szobám valóságos lakosztály, amelybe beleférne az egész dublini házunk, de a gigászi ágy így is teljesen kisajátítja. Balról akkora gardrób, hogy keringőzni lehet benne, jobbról saját fürdő. A hatalmas ablakokon finom anyagú függöny, ha elhúzom, első sorból nézhetem a medencét. Most is ki van világítva, a víz csábítóan hívogat. Puha pamlagok és napágyak teszik teljessé a medencés élményt.

A víztől kis kavicsos ösvény kígyózik a birtok hátsó része és a parkerdő felé.

– Remélem, kényelmesnek találod – töri meg a csendet Alex.

Felé fordulok.

– Ez gyönyörű. Köszönöm, hogy itt élhetek. Ígérem, nem lesz velem semmi gond.

Letelepszik az ágy szélére és megpaskolja maga mellett a paplant.

– Tudom, szívecském. Faye, most már a családunk része vagy. Hozzánk tartozol, és reméljük, hogy egy napon hivatalossá is tehetjük ezt.

Mintha vastag jégréteg dermedne a szívemre.

– Hogy érted?

– James-szel szeretnénk örökbe fogadni, Faye.

5.

Minden vér kiszökik az arcomból. Gyötrő fájdalom ékelődik a gyomromba, ahogy a szívemet burkoló jég ízekre törik és képzeletbeli szilánkjai szétsugároznak a testemben.

– Jaj, édesem, eszem ágában sincs felzaklatni téged ezzel – siet megnyugtatni Alex. – Csak tudnod kell, hogy James-szel úgy szeretünk, mintha a saját lányunk lennél. Azt akarjuk, hogy ugyanúgy a gyermekünk legyél, mint a fiúk.

– Nekem nincs is beleszólásom? – Megbicsaklik a hangom.

Gyengéden megragadja a kezem.

– Jaj, hát persze, hogy van. Sajnálom, inkább hallgattam volna. Ez még túl korai. Csak szerettem volna éreztetni, hogy a családhoz tartozol. Hogy tudd, nem vagy egyedül.

Egy részem felfogja ezt, és végtelenül hálás érte, de egy másik részem legszívesebben hanyatt-homlok menekülne ebből a diliházból.

Nem tudom, akarok-e egy új, konyhakész családot.

Még meg sem gyászoltam a régit.

Könnyek gyűlnek a szememben, mielőtt kapkodva visszanyelem őket. Feljebb csúszom az ágyon, nekidőlök a támlának és térdemet felhúzom a mellkasomhoz.