Kasey Edwards – Christopher Scanlon

Így neveld a lányodat,
hogy elfogadja
és szeresse önmagát

részlet

A fordítás alapja:
Kasey Edwards és Christopher Scanlon:
Raising Girls Who Like Themselves

Text Copyright © Kasey Edwards and Dr Christopher Scanlon, 2021
First published by Michael Joseph Australia. This edition published by arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.
The Authors have asserted their rights to be identified as the authors of the work.

Fordította © Bereiné Bolega Judit, 2021

Szerkesztette: Orosz Ildikó
Borítóterv: Tabák Miklós

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Káli Diána
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 294 5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

A szerzők megjegyzése

Bevezetés

1. Ha egy lány szereti önmagát, van erőperspektívája

2. Ha egy lány szereti önmagát, elégedett a testével és magabiztosnak érzi magát benne

3. Ha egy lány szereti önmagát, kizárólag ő rendelkezik a testével

4. Ha egy lány szereti önmagát, akkor kiegyensúlyozott

5. Ha egy lány szereti önmagát, akkor önálló és cselekvőképes

6. Ha egy lány szereti önmagát, erős kapcsolatai vannak

7. Ha egy lány szereti önmagát, önmaga tud lenni

Záró gondolatok

Függelék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szülőknek

Előszó

Kedves Szülő!

Köszönjük, hogy könyvünket választotta. Mi is lányos szülők vagyunk. Lányaink a tízéves Violet, valamint Ivy, az egyszarvú (egyébként ötéves). Ők ketten nem is különbözhetnének jobban egymástól. Ha egyszer majd közösen utazgatnának Európában, nem csodálkoznánk, ha Violet a műkincseket csodálná a Louvre-ban, miközben Ivy odakint lemérné a piramist.

Az előttünk járó generációkhoz hasonlóan mi is azt szeretnénk, hogy gyermekeink élete jobb, több lehetőséggel kecsegtető és biztonságosabb legyen, mint a miénk volt. Emellett igyekszünk, hogy gazdagabbak legyenek nálunk, és nem pusztán anyagi értelemben. Bár bizonyos fokú anyagi biztonság elengedhetetlen a nyugodt és független élethez, arra vágyunk, hogy lányaink lelkiekben bővelkedjenek.

Szeretnénk, hogy kíváncsiak, függetlenek és törekvőek legyenek. Hogy felelős döntéseket hozzanak, hogy legyen erejük talpra állni egy balszerencsés esemény után, és kilábalni „akkor jó ötletnek tűnt” döntéseik következményeiből. Leginkább pedig azt szeretnénk, hogy legyen elég bátorságuk vállalni valódi önmagukat. Jó volna, ha értenék és őszintén szeretnék magukat. Ha egy mondatban kellene összefoglalni szülői céljainkat: megpróbáljuk afelé terelni a lányainkat, hogy úgy szeressék önmagukat, és a nőt, akivé válnak, ahogy mi szeretjük őket. Feltétel nélkül.

Ha ez sikerül, a többi már szinte magától jön. Lányaink azért fognak törekedni a sikerre, mert hisznek benne, hogy minden képességük megvan hozzá, nem pedig azért, mert anya- vagy apatigrisként erre kényszerítjük őket. Ki mernek lépni a komfortzónájukból, mert kalandvágyók, és a kudarc csak azt jelzi számukra, hogy még van mit tanulniuk. Elég magabiztosak lesznek ahhoz, hogy összeszedjék magukat, és újra nekiveselkedjenek. Ragaszkodni fognak az egészséges kapcsolatokhoz, mert meggyőződésükké válik, hogy nem érdemelnek kevesebbet. Vigyázni fognak testi és lelki egészségükre egyaránt, mert hisznek abban, hogy amit szeretünk, az megérdemli a gondoskodást. Empatikusan és nyitottan élnek, nem rémíti meg őket a különbözőség, és nincs szükségük arra, hogy mások letiprása árán érezzék jobban magukat. Boldogok és erősek lesznek, tudván, hogy ők önmaguk legjobb barátai és legmegbízhatóbb szövetségesei.

Szinte halljuk a választ: „Szóval a semmi közepén, internet nélkül, a szépség- és divatipartól, a fogyókúratrendektől, az iskolai zaklatóktól és a lekezelő, rossz szándékú felnőttektől távol képzelik el a gyereknevelést? Sok szerencsét hozzá!”

A kétely jogos.

A mai lányok ijesztően nagy kihívásokkal néznek szembe, amikor egészséges, boldog, biztos alapokon nyugvó énképet próbálnak kialakítani és fenntartani. Mint minden szülő, mi is tudjuk, hogy a körülmények ellenünk dolgoznak. De nem törődünk bele, hogy a lányaink jóllétéért vívott csatát már megvívtuk, és elvesztettük. Túl nagy a tét, semhogy lemondjuk arról a jogukról, hogy egészségben és biztonságban nőjenek fel.

Egy évtizedet szenteltünk az egyenlőtlenség elleni küzdelemnek, számos írásunkban igyekeztünk lebontani a lányokat és nőket dehumanizáló, leértékelő kulturális jelenségeket. A haladás azonban lassú, így amikor saját lányaink nevelésére kerül a sor, arra koncentrálunk, amire hatással lehetünk, amit aktuálisan megtehetünk. Nem tudjuk kiirtani azokat az egészségtelen kulturális jelenségeket, melyek a lányainkban rejlő lehetőségeket rombolják, ezért inkább a megelőzésre és az immunizálásra összpontosítunk.

Amit itt és most megtehetünk, az az, hogy felidézzük a saját gyerekkorunkat, átgondoljuk és felülírjuk nevelési előítéleteinket, lebontjuk elfogadott kulturális normáinkat és sztereotípiáinkat, beszélgetünk a barátainkkal, hibázunk, újraértékelünk (majd újabb hibákat követünk el, és ismét értékelünk), és igazolt módszerekkel törekszünk a lehető legtöbb esélyt biztosítani lányainknak egy olyan világban, amely túl gyakran tereli őket önmaguk lebecsülésének irányába.

Nem állítjuk, hogy megtaláltuk a bombabiztos receptet. Nincs egyetlen, kizárólagosan érvényes, tökéletes módszer arra, hogyan neveljük a lányokat. Minden család és minden gyerek más, ahogyan saját nevelési képességeink is jelentősen eltérnek a hétköznapokban attól, amit elterveztünk – olyannyira, hogy akár egy napon belül, óráról órára is változhatnak. Sok szülő pontosan tudja, mekkora szakadék tátong aközött, ahogyan elképzelésünk szerint nevelni kellene a gyerekeinket, és ahogyan valóban csináljuk – főleg, amikor fáradtak, stresszesek, elfoglaltak vagyunk, vagy éppen magunkra szánnánk végre egy kis időt.

De ez így van rendjén. A gyerekeknek nem tökéletes szülőkre van szükségük, beérik az elég jó szülőkkel is.

Nem akarunk olyan típusú nevelési szakkönyvet írni, amely elméletben remek, de a valóságban működésképtelen és bűntudatkeltő szabályokat diktál – inkább megosztjuk saját kockázatcsökkentő stratégiáinkat. Könyvünk egy olyan anya és apa szemszögéből íródott, akik ugyanazokkal a nevelési kihívásokkal szembesülnek, mint az olvasó. A mindennapi élet és saját tökéletlenségünk korlátai között mi így igyekszünk olyan lányokat nevelni, akik szeretik önmagukat.

Könyvünk azoknak a szülőknek szól, akiknek lányaik vannak, a totyogótól a tinédzserkorúig. Szándékunk az, hogy összegyűjtsük a korszerű tanácsokat, és mindenkinek segítsünk saját értékeihez, családja működésmódjához, és ami a legfontosabb, lánya személyiségéhez illeszkedő módszert találni. Reméljük, tudunk olyan új meglátásokkal és eszközökkel szolgálni, amelyek jól használhatók lányaink neveléséhez, megoszthatjuk szolidaritásunkat, bátorságot adhatunk, és közben jól szórakozunk majd az út során.

Kasey és Chris

A szerzők megjegyzése

Könyvünkhöz a két lányunk nevelése során szerzett tapasztalataink, valamint a gyerekek viselkedésének megfigyelése, más szülőkkel folytatott többórányi beszélgetés, és a gyermeklélektani, nevelési, oktatási és kulturális szakirodalom évtizedes tanulmányozása szolgált alapul. Az itt leírtak saját nézőpontunkat tükrözik, ami óhatatlanul korlátozott. Számtalan különféle család létezik: heteroszexuális szülők, azonos nemű szülők, elvált és nevelőszülők, mozaik- és többgenerációs családok – és minden család a szeretet forrása. Lányaink vannak, ezért döntöttünk úgy, hogy kifejezetten az önmagukat szerető lányok nevelése lesz a témánk. Mindemellett a legtöbb kutatási eredmény és saját nevelési tapasztalataink a fiúk és a nembináris nemi identitású gyerekek nevelése során is alkalmazhatóak. Az egyszerűség kedvéért a gyerekek gondviselőire „szülőként”, „anyaként” és „apaként” utalunk. Úgy gondoljuk, ezeket a szerepeket biológiai és társadalmi nemtől vagy családszerkezettől függetlenül a gyermek életének bármelyik fontos résztvevője betöltheti.

Nem áltatjuk magunkat azzal, hogy minden családot meg tudunk szólítani, ám reméljük, hogy aki abban a kötelességben és kiváltságban részesül, hogy gyermeket nevelhet, hasznosnak találja gondolatainkat. Célunk az, hogy elgondolkodtassunk és mérlegelésre késztessünk: mindenki használja fel azt, ami a családjában működik, és nyugodtan hagyja figyelmen kívül azt, ami nem.

Bevezetés

Miért írtuk ezt a könyvet?

Kutatók, írók és szülők vagyunk. Első lányunk, Violet 2009-ben született, azóta igyekszünk rájönni, vajon mi a lányok nevelésének legsikeresebb módja. Kutatásaink és tanulmányaink kezdetben csak azt a célt szolgálták, hogy a lehető legjobb szülők legyünk. Az évek múltán aztán sokan érdeklődtek az eredményeink iránt, és arról kérdezgettek, hogyan használjuk fel ezt a tudást saját családunkban. A médiában megjelent cikkeink több ezer kommentet és tízmilliónál is több megosztást kaptak. A gyereknevelés témájában számtalan könyvet és szakmai cikket olvastunk, előadásokat és workshopokat látogattunk, szakértőkkel beszélgettünk. Egy szép napon éppen egy szülinapi gyerekzsúron vettünk részt, más szülőknek meséltünk a kutatásainkról, amikor egy barátunk megszólalt: „Nekem aztán nincs időm ennyit olvasni. Csak annyit mondjatok: mi az, amit mindenképp tudnom kell?”

Ekkor jöttünk rá, hogy meg kell írnunk ezt a könyvet. Mégpedig azzal a céllal, hogy minden szülőnek, aki arra törekszik, hogy önmagát szeretni tudó lányt neveljen, átadjuk azt a tudást, amelyhez nekünk évtizedes kutatásra volt szükségünk. Újságírókként abban a kivételes helyzetben vagyunk, hogy a világ legjobb pszichológusaitól, gyereknevelési, oktatási és fejlődéslélektani szakértőitől kérdezhetünk, de barátunknak a zsúrról nincs minderre ideje.

Csak olyan mennyiségű tudnivalót osztunk meg, annyi tanácsot adunk, amiről úgy gondoljuk, feltétlenül szükséges ahhoz, hogy önmagukat szeretni tudó lányokat neveljünk, és a gyorsan kivitelezhető módszerekre, megtehető lépésekre koncentrálunk.

Nem szeretnénk rossz érzéseket kelteni olvasóinkban. A nap 24 órája nem elég arra a temérdek tennivalóra, amely a „jó szülő” cím elnyeréséhez kellene. Az élet bonyolult, a mindennapok zsúfoltak. Dolgoznunk kell, fizetni a számlákat. Mi is pénzből élünk, dolgozunk, nincs mögöttünk családi támogatás. A módszerek, melyeket ebben a könyvben bemutatunk, saját hétköznapi és tökéletlen családunkban már beváltak.

Persze nem mindegyik lesz használható minden családban. Némelyik talán csak arra lesz jó, hogy a segítségével kitaláljunk egy egészen más, a saját helyzetünkben remekül alkalmazható módszert. Vagy még arra sem. A legjobb, ha már az elején leszögezzük: csak „elég jó szülők” szeretnénk lenni, és olvasóinkat is ebben próbáljuk segíteni. Teszünk néhány javaslatot, és felkínálunk pár módszert, minden elvárás és előítélet nélkül.

Bizonyítvány – lányokról

Kezdjük a jó hírekkel. Anyáink generációjával ellentétben a mai lányok bővelkednek a lehetőségekben. Az oktatás terén hasítanak: mind a középiskolában, mind a felsőoktatásban jobban teljesítenek a fiúknál.

Számos fiatal nő áll ki bátran a társadalmi változásokért, és képes eredményeket elérni. A School Strike 4 Climate (Iskolasztrájk az éghajlatért) mozgalom keretében világszerte több millió gyerek szállt síkra a klímavédelemért. A mozgalom kezdeményezője a svéd diáklány, Greta Thunberg, szervezői között pedig számos fiatal nőt találunk.1 Az ausztráliai Nagy-korallzátony megmentéséért kampányoló cairnsi diáklány, Molly Steer több helyi önkormányzatot is meggyőzött arról, hogy tiltsák be a műanyag szívószálak használatát.2 Egy másik iskoláslány, a pakisztáni Malala Juszufzai, akit fejbe lőttek a tálibok, mert kiállt a lányok oktatáshoz való jogáért, ma már az ENSZ békenagyköveteként tevékenykedik. Lányaink számtalan nagyszerű, inspiráló női szerepmodellt láthatnak a zene, a sport vagy éppen a civil mozgalmak területén, amelyekből erőt meríthetnek, és érezhetik, milyen csodálatos dolog lánynak lenni.

Ennek ellenére – és ez hatalmas ellentmondás – nagyon sok lány van, aki nem szereti önmagát. Remek képességeik és kiváló eredményeik ellenére nincs önbizalmuk, lelki ellenálló képességük gyenge, önértékelésük, érzelmi jóllétük alacsony fokú.3 Az alábbiakban egy képzeletbeli bizonyítványt állítottunk ki azokról a zavarokról és problémákról, amelyekkel lányaink küzdenek.

Depresszió: elégtelen

Ötből egy 16-17 éves lány olyan tünetektől szenved, amelyek megfelelnek a klinikai depresszió diagnosztikai kritériumainak.4

Szorongás: elégtelen

A 4 és 17 év közötti ausztrál lányok hét százaléka, azaz tizennégyből egy lány érintett szorongásos zavarban.5 Ez az arány az életkor előrehaladtával romlik, mivel háromból egy ausztrál nő tapasztal az életét jelentősen megnehezítő szorongást.6

Önsértés: elégtelen

Egy másik ausztrál kutatásban a 14-15 éves lányok negyedének voltak a kutatást megelőző 12 hónapban önsértéssel kapcsolatos gondolatai,7 a 16-17 éves lányoknak pedig a negyede válaszolta, hogy már követett el szándékos önsértést életében.8

Testkép: elégtelen

Az étkezési zavarokkal foglalkozó ausztrál National Eating Disorders Collaboration adataiból kiderül, hogy a 8-9 éves ausztrál lányok ötvenöt százaléka elégedetlen a testével, 10-11 éves korra pedig ötvenhat százalékuk igyekszik súlyát kontrollálni.9

Étkezési zavarok: elégtelen

A Butterfly Foundation (Pillangó Alapítvány) jelentése arról számol be, hogy a fiatal nőket érintő harmadik leggyakoribb krónikus betegség az étkezési zavarok valamely formája. A kóros soványságban (anorexia nervosában) szenvedők közül tízből egy személy nem éli túl tíz évvel a diagnózist.10

Testi önrendelkezés: elégtelen

Az ausztrál lányok ötvenegy százaléka számol be arról, hogy tapasztalt már nyomást, hogy szexi fotókat készítsen és osszon meg magáról. Az Our Watch felmérésében a lányok és nők hatvanegy százaléka értett egyet az állítással, mely szerint „a lányok gyakran kényszerből egyeznek bele a szexbe barátjukkal vagy férjükkel”.11

Egy ilyen bizonyítvány láttán minden szülőben megfagy a vér. Éppen emiatt igyekszünk mindent elkövetni, hogy minél fiatalabb kortól erősítsük lányaink önértékelését.

Mi lehet a jelenség oka? Miért van az, hogy a lányok, miközben oly sok lehetőség áll előttük, tele vannak bizonytalansággal és önutálattal?

Azért, mert a világ a lányok számára mérgező. Tisztában vagyunk vele, milyen súlyos állítás ez, ám az igazság az, hogy a lányok jelentős része olyan társadalomban kénytelen felnőni, ahol láthatatlan marad, ha nem viselkedik elég szexisen, ha pedig úgy tesz, akkor lekurvázzák. A vékony alkat és a csinos külső elvárása olyan hatalmas nyomást jelent, hogy általános iskolás lányok sokszor nem mernek iskolába menni, mert félnek, hogy túl kövérnek látszanak az egyenruhában. És még csak nem is felsőbb évesekről beszélünk, hanem olyan kislányokról, akik alig léptek ki az óvodából.

A lányok olyan környezetben nőnek fel, hogy folyton azt hallják, bármit megtehetnek, de gyakran érzik úgy, hogy azt a bármit csak tökéletesen csinálhatják. A hiba és a botlás megbocsáthatatlan, a tökéletlenség megengedhetetlen. A megszégyenítéstől, ítélkezéstől való félelem tönkreteszi a lányokban rejlő lehetőségeket, és megrabolja az örömüket.

A lányok korán megtanulják, hogy az élet tulajdonképpen verseny. Értékességük, szépségük és minden eredményük relatív, a többi lány értékességétől, szépségétől és eredményeitől függ, és ez arra ösztönzi őket, hogy barátaikat és lehetséges szövetségeseiket ellenfeleknek és riválisoknak tekintsék. A felnőttek először azzal biztatják őket, hogy erősek, majd kilökik őket egy olyan világba, amely megfosztja a lányokat minden erejüktől.

Egész iparágak épülnek a lányok attól való félelmére, hogy nem érnek fel a lehetetlen elvárásokhoz. Önértékelésüket lassan, fokozatosan koptatják el, majd amikor a legbizonytalanabbak önmagukban, takaros kis összegért eladják nekik a megoldást.

Mindezek után csodálkozunk, hogy a lányok magukat hibáztatják, ha nem felelnek meg mások elvárásainak – és ráadásul a saját magukénak sem?

Sajnos mi, felnőttek vagyunk azok, akik cserben hagyjuk a lányokat – és nekünk, szülőknek van a legnagyobb esélyünk arra, hogy visszafordítsuk ezt a káros folyamatot.

Ha egy lány szereti önmagát

Ha szülőként az a célunk, hogy a lányunk szeresse saját magát, akkor miben mérhetjük a sikert? Sokféle lány létezik, ahogy önmagunk szeretetének is számtalan módja lehetséges. Honnan tudjuk hát, mi a célunk, és miből látjuk, hogy elértük?

A következő lista összefoglalja az önmagukat szeretni tudó lányok tulajdonságait. Ez az alap, amelyre egy lánynak szüksége van a boldoguláshoz egy olyan világban, amelyben sok kortársa csak küszködik. Könyvünkben minden tulajdonságnak egy fejezetet szentelünk, amelyben megvizsgáljuk, miért fontos az adott jellemző, mit tehetünk a megalapozásáért, és közben milyen nehézségekre számíthatunk.

1.Ha egy lány szereti önmagát, van erőperspektívája.

2.Ha egy lány szereti önmagát, elégedett a testével és magabiztosnak érzi magát benne.

3.Ha egy lány szereti önmagát, kizárólag maga rendelkezik a testével.

4.Ha egy lány szereti önmagát, akkor kiegyensúlyozott.

5.Ha egy lány szereti önmagát, akkor önálló és cselekvőképes.

6.Ha egy lány szereti önmagát, erős kapcsolatai vannak.

7.Ha egy lány szereti önmagát, akkor önmaga tud lenni.

Mintha anyámat hallanám!

Mielőtt még lányainkról szólnánk, vessünk egy pillantást a tükörbe.

Semmi sem szembesít jobban saját neveltetésünkkel, mint amikor magunk is szülővé válunk. Szinte haza sem értünk a kórházból, már olyan szavak hagyják el a szánkat, amelyeket gyerekkorunkban hallottunk utoljára, és varázsütésre úgy kezdünk beszélni, mint annak idején a szüleink. Ugyanaz a gügyögés, hanghordozás, ugyanazok a dalocskák, dicsérő és feddő szavak. Mielőtt észbe kapnánk, olyan kifejezéseket használunk, amelyekről azt hittük, a kőmosott farmerrel együtt rég kimentek a divatból. Aztán jön a döbbenet: „Mintha csak anyámat/apámat hallanám!”

Ez akár még jó is lehet.

Lehet, hogy a szüleink az elképzelhető legjobb szülők voltak. Olyanok, akik elültették bennünk az életörömöt, akiktől függetlenséget és empátiát tanultunk. Ha ez a helyzet, gyerekeinknek már akkor is nyert ügye van, ha csak feleennyire szerencsések.

A legtöbbünk számára azonban a helyzet ennél bonyolultabb.

Nem állítjuk, hogy a szüleink nem végezték megfelelően a dolgukat, de tény, hogy minél tudatosabbak vagyunk a saját neveltetésünkkel kapcsolatban, annál jobb döntéseket hozhatunk lányunk nevelésekor. Néha tökéletesen elégedettek lehetünk a szüleink útját járva, de előfordulhat, hogy másfelé mozdulnánk. Ha ismerjük a gyerekkorból magunkkal hozott mintáinkat, a „szülői batyut”, árnyaltabb döntéseket hozhatunk, felmérhetjük, melyik nevelési módszert szeretnénk megtartani, és mi az, amitől megszabadulnánk.

Mi is sok gyerekkori terhet próbáltunk kidobni a batyuból – volt, amit sikerült, a legtöbbet azonban nem. Habár mindannyian magunkkal cipeljük a batyunkat, jó hír, hogy dönthetünk úgy, hogy nem a gyerekeink előtt borítjuk ki.

Batyuleltár

Mi van a gyerekkori batyunkban?

Gondoljuk végig, hogy pályaválasztásunkat a saját érdeklődési körünk és álmaink határozták-e meg, vagy a szüleink akarata.

Saját döntésünk vagy szüleink elégedettsége alapján választottunk barátokat, partnert, kapcsolatokat?

Szüleink azt éreztették velünk, hogy elég jók vagyunk, vagy mindig többnek, jobbnak kellett lennünk?

Szabad volt-e hibázni a családunkban? Leszóltak-e minket, ha hibáztunk, okozott-e ez bármilyen feszültséget? Beismerték-e valaha szüleink saját hibáikat, képesek voltak-e a bocsánatkérésre, a megbocsátásra?

Mi van a szülői batyunkban?

Úgy gondoljuk, a csinos, vékony lányok jobbak?

A lányoknak elsősorban aranyosnak és engedelmesnek kell lenniük?

Titkon úgy véljük, a férfiak okosabbak és rátermettebbek, mint a nők?

Csalódást éreznénk, ha a lányunknak a miénktől eltérő érdeklődési köre és értékei lennének?

Hozunk-e néha olyan szülői döntéseket, amelyeket leginkább más szülők, a partnerünk, apósunk, anyósunk, szakértők vagy vadidegenek megvetésétől, ítéletétől való félelem motivál?

Úgy véljük-e, hogy a nemi sztereotípiák természetesek és megváltoztathatatlanok?

Valóban azt szeretnénk, hogy gyermekünk „csak boldog legyen”?

Előfordult már, hogy akkor dicsértük, szerettük jobban a lányunkat, ha büszkék lehettünk rá?

Elég jó a lányunk úgy, ahogy van?

Titkon szeretnénk, ha a lányunk fiú lenne?

Néhány szó az apákról – apáknak

Az apák sokszor nem is tudják, milyen fontosak.

A régi vélekedés szerint az apa dolga kizárólag az anyagi biztonság megteremtése. A jó apa egyenlő a jó családfenntartóval. Ez azonban óriási tévedés, aminek ma is sok lány látja kárát.

Egy elkötelezett, szerető apa:

erősítheti lánya önbecsülését, arra taníthatja, hogy higgyen magában;

nagy hatással van arra, hogy lánya a jövőben milyen partnert választ;

pozitívan befolyásolhatja azt, hogy miként látja lánya a saját testét;

növelheti lánya tanulmányi sikerességét;

önbizalmat és kritikus gondolkodást taníthat neki;

csökkentheti annak esélyét, hogy a lánya étkezési zavarral, szorongással vagy depresszióval küzdjön.12

Kétségtelen tény, és kutatások is igazolják, hogy a jó apák nagyszerű lányokat nevelnek. Mivel persze az apák sosem voltak lányok, sőt talán még gyerekkori játszótársaik között sem akadtak az ellenkező nem képviselői, sok apa bizonytalan, hogyan is kezdjen hozzá. Ez a könyv éppen annyira szól az apáknak, mint az anyáknak. Persze tisztában vagyunk azzal, hogy inkább az anyák olvasnak gyerekneveléssel kapcsolatos könyveket, aminek számos oka lehet. Azok az apák, akikre ez nem igaz, bátran olvassanak tovább! A többiek pedig nyugodtan ugorjanak a fejezetek végére, ahol felsoroljuk azokat az „apai teendőket”, amelyeket szem előtt tartva segíthetik a lányukat úgy felnőni, hogy szeretni tudja önmagát. Az apáknak általában nincs sok idejük, de lapozzanak csak vissza a bizonyítványhoz, és máris látni fogják, milyen óriási a tét. Ha csak néhány percet rászánnak, hogy elolvassák a fejezetek végi „apai teendőket”, olyan tippeket és ötleteket kaphatnak, amelyekkel pótolhatatlan hatással lehetnek lányuk életére.

1. fejezet Ha egy lány szereti önmagát, van erőperspektívája

A szúnyogháló hatalma

Ismerjük a szúnyoghálós játékot gyerekkorunkból? Nem?

Azok kedvéért, akiknek izgalmasabb gyerekkora volt, mint nekünk, elmondjuk a szabályokat, már ha ezek egyáltalán annak nevezhetők. Úgy kell játszani, hogy először a szúnyoghálóra koncentrálunk: ekkor a ráragadt koszt és a pórul járt rovarok szomorú maradványait látjuk. Ha elég kitartóan nézzük, egy idő után ez minden, amit látunk. Ezután abbahagyjuk a fókuszálást, hagyjuk, hogy a láthatárunk kitáguljon és befogadja a távolabbi, szúnyoghálón túli világot. Ha ezt elég sokáig csináljuk, a külvilág lesz hangsúlyosabb, és már nem is látjuk a hálót: eltűnnek a korlátok, a határok, a piszok és a rovarok, és kristálytisztán feltárul a kinti valóság.

A szúnyoghálós játék jó lecke az érzékelés erejéről. Megmutatja, hogy azt látjuk, amire odafigyelünk, és amire odafigyelünk, azt látjuk is. Dönthetünk úgy, hogy a minket korlátozó szúnyoghálóra koncentrálunk, de akár úgy is, hogy a mögötte lévő, lehetőségekben gazdag világra.

A játéknak kétségtelenül van valami zen zamata (némi kertvárosi fűszerezéssel), de mi köze a lányok neveléséhez?

Valójában nagyon is sok. Világlátásunkat és a világra adott reakcióinkat alapjaiban befolyásolja, hogy mire fókuszálunk, mire figyelünk. Megtörténhet, hogy két ember ugyanabban a helyzetben egészen másként reagál a történésekre csupán azért, mert más a látásmódjuk, perspektívájuk.

Vegyünk például két lányt, akik életükben először mennek iskolai táborba. Mindketten ugyanolyan ügyesek, rátermettek, ugyanarra a helyre mennek, ugyanabba a társaságba. Azonosak lesznek a programjaik, ugyanazt a menüt kapják, egy sátorban alszanak, és mindketten fennmaradnak majd villanyoltás után nasizni és beszélgetni, szóval a tanáraikat is pont ugyanannyira fogják idegesíteni.

De a hozzáállásuk nem is lehetne különbözőbb. Az egyik szinte felugrik a buszra, és olyan izgatott, hogy majdnem elfelejt búcsúpuszit adni a szüleinek. A másik lány ezalatt rémült és szorong, kapkodja a levegőt, az anyukája lábába csimpaszkodik, akiről úgy kell lefejteni, hogy feltuszkolják a buszra.

A körülmények azonosak, ám a két lány eltérő viselkedésének oka eltérő perspektívájuk, vagyis az, hogy hogyan ítélik meg kilátásaikat. Az első lányra az a gondolkodásmód jellemző, amit erőperspektívának nevezünk. Nem fél az ismeretlentől, mert hisz abban, hogy elég erős, és semmi olyasmi nem történhet vele a táborban, amit ne tudna megoldani. A másik lány, noha ugyanolyan jók a képességei, szorong, erőtlennek és tehetetlennek érzi magát, megrémíti az ismeretlen.

Ahhoz, hogy lányaink szeressék magukat, úgy kell nevelnünk őket, hogy legyen erőperspektívájuk, hogy úgy tekintsenek a hibáikra, mint amelyek óhatatlanul előfordulnak, azonban tanulhatnak belőlük – ahelyett, hogy minden alkalommal összetörten állnának „életünk legnagyobb buktája” után. Ez a lelkiállapot olyan, mintha egy hegy lábánál állva azt gondolnánk, ideje nekivágni, mert hosszú út vár ránk a csúcsig – ahelyett, hogy azon siránkoznánk, ez a hegy bizony megmászhatatlan, semmi értelme próbálkozni. Ha valaki rendelkezik erőperspektívával, akkor hisz abban, hogy befolyással van a saját világlátására, valóságérzékelésére, a vele történtekre. A pszichológusok az ilyen embert belső kontrollos személyiségnek nevezik.1 Ezek az emberek hiszik, hogy életük nehézségei átmenetiek és megoldhatóak, képesek gyorsan talpra állni egy kudarc után, mert biztosak abban, hogy problémáikat meg tudják oldani, de legalábbis szembe tudnak nézni velük.2 Nem süllyednek bele a nehéz helyzetekbe, hanem változtatásra törekszenek.

Akinek van erőperspektívája, magabiztosan mozog az életben, úgy gondolja, mindig tud próbálkozni. A hangsúly a próbálkozáson van, ugyanis a siker sohasem garantált. Az élet nem formatervezett, de még ha rosszul alakulnak is a dolgok, ami olykor elkerülhetetlen, az erőperspektívával rendelkezők hisznek abban, hogy megoldják a felmerülő helyzeteket. Támogatják magukat, bíznak saját ítéleteikben, véleményüket, döntéseiket nem kortársaik vagy tekintélyszemélyek határozzák meg, és nem hisznek a jó szerencse vagy a balszerencse hatalmában.

Az erőperspektívával rendelkezők jóval kevesebbet szoronganak, mivel hisznek abban, hogy még ha nem is a terveik szerint alakulnak a dolgaik, igenis befolyással tudnak lenni saját életük alakulására. Amikor mégsem tudnak hatni az eseményekre (szeretteik halálakor, betegség idején, vagy ha jogtalanságot szenvednek el), akkor is úgy érzik, van elég erejük és képességük megküzdeni az előttük álló helyzettel.

Ebben a fejezetben részletesen kitérünk rá, miért fontos és hasznos az erőperspektíva a lányok számára. A legfontosabb talán az, hogy leszögezzük: a perspektíva nézőpontot, az élethez való hozzáállást jelent. Nem maga a valóság, hanem a valóságról kialakított képünk, az, ahogyan a világot látjuk magunk körül. Magában foglalja, hogy mit tartunk fontosnak, kinek a véleményére adunk. Nem más, mint a félig tele vagy félig üres pohár problémája, vagyis a pohár és a tartalma ugyanaz, csak éppen máshogy nézünk rá. A valóságot ugyanis mindig tapasztalataink és elvárásaink szűrőjén keresztül látjuk.

Ha egy lánynak nincs erőperspektívája, mindenben, ami vele történik, legyen az jó vagy rossz, csak saját gyengeségének bizonyítékát fogja látni. Ha jövőképe alapvetően negatív, vagy az apró, mindennapi nehézségek is megviselik, már a jövő gondolata is szorongással tölti el. Ha sikert ér el, meg van győződve róla, hogy csak szerencséje volt, vagy éppen a tökéletesség illúzióját kergetve úgy érzi, teljesítménye még így is kevés – de mindenképpen egy rakás szerencsétlenségnek fogja látni magát.

Ezért olyan fontos, hogy az önmagát szeretni tudó lánynak legyen erőperspektívája. Ebben a fejezetben bemutatjuk, hogyan ültessük el és tápláljuk lányunkban ennek magját, hogy optimista, bátor és magában bízni tudó nővé válhasson.

Jegyzetek

BEVEZETÉS

1 Haynes, Shuyin: „Students from 1600 cities just walked out of school to protest climate change. It could be Greta Thunberg’s biggest strike yet”, Time, 2019. május 24.

2 Briggs, Casey: „10yo girl wins straw phase-out battle; Cairns Council agrees to ditch single-use plastics”, ABC News, 2018. április 11.

3 Simmons, Rachel: Enough As She Is: How to help girls move beyond impossible standards of success to live healthy, happy, and fulfilling lives. HarperCollins, New York, 2018.

4 Lawrence, David et al.: „The mental health of children and adolescents: Report on the second Australian child and adolescent survey of mental health and wellbeing”, Department of Health, Canberra, 2015.

5 Uo.

6 „Women”, Beyond Blue, www.beyondblue.org.au/who-does-it-affect/women.

7 „The longitudinal study of Australian children annual statistical report 2016”, Australian Institute of Family Studies, Melbourne, 2017.

8 Lawrence et al., 2015.

9 „Eating disorders prevention, treatment and management: An updated evidence review”, The National Eating Disorders Collaboration, Crows Nest, 2017; nedc.com.au/research-and-resources/show/eating-disorders-prevention-treatment-and-management-an-updated-evidence-review.

10 „Paying the price: The economic and social impact of eating disorders in Australia”, The Butterfly Foundation, Crows Nest, 2012.

11 „Everyday sexism: Girls’ and young women’s views on gender inequality in Australia”, a Pan International és az Our Watch felmérése, 2016. október, apo.org.au/node/68539.

12 King, Madonna: Fathers and Daughters: Helping girls and their dads build unbreakable bonds. Hachette Australia, Sydney, 2018.

1. fejezet

1 Strickland, Bonnie R.: „Internal versus external locus of control: An early history”. In: Reich, John W. – Infurna, Frank J. (eds.): Perceived Control: Theory, research, and practice in the first 50 years, Oxford University Press, Oxford, 2016.

2 Seligman, Martin: Flourish – Élj boldogan! (Flourish). Ford.: Bozai Ágota. Budapest, Akadémiai, 2016.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0