Kristina Lüding

GRETA GARBO

A MAGÁNYOS ISTENNŐ

Fordította: Fekete Lilla Sára

A mű eredeti címe: Greta Garbo: Die einsame Göttin

Copyright © Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2023 by Ullstein Taschenbuch Verlag.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Fekete Lilla Sára, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-560-6 (papír)

ISBN 978-963-614-561-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Buday Bálint

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Christelnek,

aki olyan szerencsés volt, hogy találkozhatott

Garbóval Berlinben

„Greta Gustafssonból akár még svéd filmsztár is lehetne…”

Részlet egy svéd újságcikkből Greta Garbo, akkor még Greta Gustafsson első szerepéről a Luffar-Petter című filmben

New York, néhány nappal 1990 húsvétja előtt

Nem kapcsolta fel a lépcsőházi világítást. Vigyázva tapogatózott végig a fal mentén, jobb kezével a botjára támaszkodva elhaladt a levélszekrények és a kifüggesztett házirend mellett. Nyirkos ujjaival megérintette a bejárati ajtó hűvös kilincsgombját.

Mielőtt óvatosan kinyitotta volna az ajtót, megtorpant egy pillanatra.

Szemerkélt az eső, és az emberek behúzott nyakkal, rosszkedvűen siettek az utcán.

Őt nem zavarta az eső. Régebben az időjárástól függetlenül mindennap járta a várost, vagy a parkban sétált.

Kikukucskált az ajtón. Vajon hol ácsorog a férfi ezúttal? Megint a szemközti ház bejáratánál, az étterem mellett, ahol Greta gyakran ebédel? Legtöbbször valamelyik hátsó asztalhoz ült le. Arcát a kalap karimája alá vagy a hatalmas szemüveg mögé rejtette, és egy halvány reménysugár pislákolt benne, hogy valamiképpen mégiscsak sikerül beleolvadnia a nagyváros névtelenségébe, és eggyé válni vele. Pedig sejtette, tudta, hogy a férfi vagy egy kollégája ott leskelődik valahol kint, és csak a megfelelő pillanatra vár.

Az elmúlt években Greta gyakran feltette magának a kérdést, hogy miért olyan fontos ő még mindig a világ számára.

Egyfajta játékká, versengéssé vált, hogy a nyomára bukkanjanak? Próbáltak egymásnak kölcsönösen kihívást jelenteni, egymást túllicitálni?

Megborzongott, és behúzta nyakát csontos vállai közé. Mostanában állandóan fázott.

Visszafojtott lélegzettel nézett körül, mielőtt kisurrant volna az ajtón. Mindig igyekezett csak résnyire kinyitni, hogy az utolsó pillanatban még visszahúzódhasson a házba. Szüntelenül arra számított, hogy a férfi kiugrik valamelyik rejtekhelyéről, és a fényképezőgépét nemcsak a kezében tartja, hanem egyenesen az arcára szegezi.

Tétován tett egy lépést, kettőt, hármat, jobbra nézett, majd balra, aztán megint jobbra.

Senkit sem látott.

A megkönnyebbüléstől alig fellélegezve sietett tovább, bár a lábai nem akartak engedelmeskedni.

A sárga taxi már várt rá, a sofőr kiszállt, és odalépett hozzá.

– Várjon, asszonyom, hadd segítsek! – Már egy ideje rendszeresen ő fuvarozta Gretát.

Nem szükséges, akarta mondani, amikor észrevett egy árnyékot, egy suhanást. Ez nem lehet igaz! Hol rejtőzhetett? Greta normális esetben reflexszerűen az arca elé kapta volna a táskáját – régebben gyakran egy újság töltötte be ezt a szerepet –, vagy legalábbis védekezően felemelte volna a karját. Ma azonban erre sem volt képes. A hosszú dialízistől legyengült a szervezete.

A hirtelen védtelenség okozta sokk végigfutott öreg tagjain. De megrázta magát, és pillantásában összesűrűsödött minden megvetése és dühe.

– Takarodjon innen, az ördögbe is! Hagyjon már békén!

A fényképezőgép többször egymás után kattant. Ezt a hangot Greta szinte álmában is felismerte volna. Hiszen az egész életét végigkísérte.

A taxisofőr odaugrott, és félrelökte a férfit.

– Nem hallotta? Tűnjön már innen!

Greta karjára tette a kezét, és gyengéd, de határozott mozdulattal a kocsihoz vezette.

– Óvatosan, asszonyom – mondta halkan. – Be ne üsse a fejét.

Szétterpesztett lábbal állt az ajtóban, testével védve a nőt a mögöttük álló férfitól, és megvárta, amíg beül a hátsó ülésre. Becsukta az ajtót, és hangosan rendreutasította a férfit, aki a válla fölött még mindig a kocsi belsejét fürkészte, hogy végre elkészíthesse a fotókat, amelyekre ácsingózott. Greta egészen a mai napig egy lépéssel mindig megelőzte. Ma a férfi győzött.

Greta elképzelte, ahogy az eszeveszetten elrohan, csak még gyorsan elnyomja a cigarettáját. Talán már a legelső telefonfülkéből felhívja a szerkesztőségét, amelynek megbízásából hétről hétre, hónapról hónapra, évről évre, éjt nappallá téve őrá várakozik. „Most elcsíptem!” A szerkesztője talán azt mondja erre: „Itt volt már az ideje.”

A taxisofőr beugrott a kocsiba, becsukta az ajtót, és őrült csikorgással elhajtott. Belenézett a visszapillantó tükörbe, felhorkant, és valamit morgott a „rohadt keselyűkről”.

Greta elgondolkodott, az emlékei között kutakodott, hogy ki is mondta ezt neki valamikor réges-régen. A másik életében, megszámlálhatatlanul sok évvel ezelőtt. De csak nem akart eszébe jutni.

– Értem jönne úgy egy óra tájban? – Egykor oly telt és sötét hangja erőtlennek tűnt.

A férfi bólintott.

– Természetesen, asszonyom.

A taxi végigaraszolt a New York-i forgalomban, ami nap mint nap kihívást jelentett.

Greta lehunyta a szemét, és eszébe jutott az a nap, amikor először érkezett meg a városba. Újra látta magát, ahogy megáll a kikötőben, és körülnéz. New York! Amerika! És ő, a szemtelenül fiatal, mindössze tizenkilenc éves lány, aki teljesen tapasztalatlanul csöppent ide Svédországból, ijedten és összezavarodottan mindattól, ami rászakadt. De telis-tele tervekkel és élettel. „A Szabadság-szobor! Egy olyan ország jelképe, ahol semmi sem lehetetlen!”, hallotta újra Stiller hangját. „Amerikában vagyunk!”

Nyelt egyet, mosolyognia kellett. Stiller.

– Asszonyom? Garbo kisasszony? Mindjárt ott vagyunk…

1. RÉSZ

1921–1923

1. fejezet

Stockholm, 1921 tavasza

Greta mögött becsukódott a PUB áruház oldalsó ajtaja. Az elmúlt évben ennek a nagyáruháznak a kalaposztályán dolgozott, amely a tulajdonosáról, Paul U. Bergströmről kapta a nevét. Magas, nyeregtetős épület volt, bejárati ajtaja fölött egy óra lógott.

Greta egy pillanatra megállt, hátrahajtotta a fejét, és felnézett a felhőtlen égboltra. Csakhogy végzett mára!

Most azonnal menjen haza, vagy sétáljon inkább még egy kicsit a városban, még ha sajog is a lába a sok álldogálástól? Olyan szép az idő, és úgy vágyik a friss levegőre.

Nem kellett sokáig tanakodnia. Hirtelen megragadta valaki.

– Megvagy!

Greta felsikkantott, de azonnal tudta, ki a tettes.

– Eva! Muszáj így megijesztened?

– Igen. – A barátnője felnevetett. – Nem bírtam kihagyni. Már egy örökkévalóság óta itt állok. Túlóráztál?

Greta megrázta a fejét.

– Csak piszmogtam.

– Szokás szerint. Sétáljunk egyet, vagy túl fáradt vagy hozzá?

„Mindkettőre igen a válasz”, így hangzott volna, ha egészen őszintén felel. Gondolatban összeszámolta, hány korona lapul még a pénztárcájában. Vajon elég lenne? Szegény szülők gyermekeként megtanulta, hogy minden fillérre odafigyeljen. Különben is, apja halála óta – ó, mennyire hiányzik! – kötelességének érezte, hogy egy kicsivel ő is hozzájáruljon a család megélhetéséhez.

– Meghívlak egy pohár limonádéra és egy süteményre. Na? Csábítóan hangzik?

– Túlságosan is. – Greta az órájára pillantott. Egy órácskát biztosan maradhat, mielőtt az anyja komolyan aggódni kezdene. Elég gyakran előfordult, hogy egy kicsit tovább kellett bent maradnia, ha túl sok volt a munka.

Eva a hallgatását beleegyezésnek vette.

– Akkor ezt megbeszéltük, szuper! – Belekarolt barátnőjébe, és a járda felé húzta. – És mi újság a munkahelyeden? Milyen kalapokat fogunk hordani idén tavasszal? – Előrefelé mutatott. – Menjünk a Persson kávéházba, jó?

Ahogy átkeltek az utcán, Eva vidáman fecsegett tovább.

– Egyébként jól nézel ki, Greta. Pont, mint egy felnőtt, ezt gondoltam, ahogy kijöttél az ajtón.

Egy autó hajtott el mellettük, és ők utánabámultak.

– Iszonyúan menő, nem igaz? – sóhajtott fel Eva. – Én is alig várom már, hogy megszerezzem a jogosítványt.

Greta értetlenül nézett rá.

– Most mit bámulsz? Szerinted ez olyan különös?

Két egymással elmerülten csacsogó, elegáns kalapot viselő nő nekik ütközött, de még csak bocsánatot sem kértek, úgy mentek tovább.

Greta utánuk nézett. Ismerősnek tűntek a kalapok.

A barátnője megint felsóhajtott:

– Bárcsak én is hordhatnék ilyeneket!

– Kalapot bárki viselhet.

Eva maga elé engedte barátnőjét a kávézó ajtajában, amely ebben az órában igencsak tömve volt.

– Bárki? Kötve hiszem. – Körülnézett, és súgva mondta: – Hátul, az ablaknál éppen felszabadul egy asztal. – Megszorította Greta csuklóját. – Gyere, siessünk!

Greta megbotlott a saját lábában, és eleresztett egy diszkrét káromkodást. Néha tényleg annyira kétballábas volt!

Eva kuncogva leült.

– Ezt megcsíptük! Én sajttortát kérek, és te?

Greta helyet foglalt vele szemben, és kinézett az ablakon. Az áruházra lehetett innen rálátni. Gondolataiba merülve nézte a bejárat fölötti óra mutatóit. „Azért, hogy jól lássuk, nem késtünk-e egy percet”, adta értésére a kolléganő, aki legelőször körbevezette. Vagy nem jöttünk-e túl korán, gondolta Greta. Mert ő általában túl korán jött.

Meg lehet-e szokni, hogy az ember elkésik? Hozzá lehet-e szokni valamihez, ami rendkívül megviseli az embert? Vegyük például az űrt, amit az apja hagyott maga után, és amit azóta senki nem volt képes betölteni.

„Szegénykém”, mondta neki a kolléganő. „Szörnyű lehet, hogy tizennégy évesen elvesztetted az apádat.”

Eva az arca előtt csettintett az ujjaival.

– Greta? Merre jársz?

– Az… apámnál. – Nagyot nyelt.

A barátnője a karjára tette a kezét.

– Szegénykém.

Greta sokáig nem akarta elhinni és képtelen volt felfogni az apja halálát. Az nem lehet, hogy már nincs, hogy holtan fekszik abban a rémes koporsóban. Hogy soha többé nem fog beszélni, nevetni, nem fogja többé megsimogatni a haját. „Csak te és én, ugye?”, ez volt a kedvenc szavajárása, miközben szeretettel nézett rá. Olyankor mindig nagyot dobbant a szíve, és azt mondta magának, hogy mérhetetlenül, szinte felháborítóan szerencsés, hogy ilyen apát adott neki a sors. Gyengéd volt, és kedves. Ő volt az első, aki elvitte színházba. Soha nem felejti el az izzadság és a púder keverékének különleges szagát, a finom porszemek vibráló táncát, soha nem felejti el az örömteli, izgatott szívdobogást, amikor felgördült a függöny, és egy színész kimondta az első szavakat. Ide tartozom, gondolta, ide és sehova máshová.

Ennek idestova négy éve, de már azelőtt is gyakran álldogált a színház oldalsó bejáratánál, és nézte, ahogy bemennek a színészek. Bárcsak ő is köztük lehetne! Idővel egyik-másik biccentett neki, kezdték felismerni.

Greta gyakran állt otthon a tükör előtt, kétségbeesetten töprengve, hogy vajon elég szép-e, vagy inkább, hogy elég szép lesz-e majd egyszer. Színésznőként feltétlenül szépnek kell lennie, akinek szabályos az arca, és karcsú, kecses az alakja. Ő egyikkel sem dicsekedhetett. Az arca inkább gömbölyded, az orra túl nagy, az álla elég karakteres, a haja göndör, az alakja nem tündérien gyönyörű, hanem darabosan trampli. De lány létére elég magas, és valószínűleg még nőni is fog, amitől a pufóksága fokozatosan karcsú, izmos alakká változik egyszer. Talán a göndör haját is megzabolázhatná egy hajvasalóval, és a kerek, még mindig pufók lányarca is keskenyedhet, amitől valamivel nőiesebbnek látszana, odavonzaná a tekinteteket.

– Greta?

A lány összerezzent.

– Már megint messze jártál, ugye?

– Hát, nem vagyok egy tündér – mondta siránkozva.

– Hogy jön ide a tündérség?

– Csak arra gondoltam, amikor apa először vitt el színházba. – Lehajtotta a fejét, és nyelt egyet. El ne kezdj most bőgni, ne itt, ennyi ember előtt!

Megjött a pincérnő, egy szigorú, kontyos, mogorva tekintetű nő.

– Mit hozhatok? – Letörölte az asztalt, de néhány morzsa elkerülte a figyelmét.

– Két limonádét és két sajttortát. Vagy valami mást kérsz, Greta?

– Nem, jó lesz.

A pincérnő tűnődve nézett rá.

– Téged ismerlek. Odaát dolgozol, a PUB-ban, ugye?

Greta bólintott.

– A kalaposztályon.

Újabb bólintás.

– Nem vagy valami beszédes, ugye?

– Nem.

Eva kuncogott.

A nő felvonta a szemöldökét, morgott valamit, és elment.

Eva összekotorta a morzsákat, és jelentőségteljes pillantással a linóleumpadlóra söpörte őket.

– Nem nagyon töri magát. Ha én pincér lennék, minden vendéggel udvariasan és barátságosan viselkednék.

– Miért nem vagy az?

A barátnője felvonta a szemöldökét.

– Udvarias és barátságos? Hát, ide figyelj…

– Pincér.

– Ja, értem. Nem, az nekem nem való. Már otthon is nekem kell mindenkit kiszolgálnom.

Greta bólintott, neki sem volt ínyére a házimunka.

– Egyébként még nem válaszoltál a kérdéseimre.

A lány pislogott és felsóhajtott.

– Olyan sok volt, Eva.

A barátnője felnevetett.

– Igazad van, én magam sem emlékszem rájuk.

Megjött a limonádé és a sütemény, egy darabig némán eszegettek. Greta élvezte a csendet. Tényleg kedvelte Evát, ő volt az egyetlen barátnője, bár gyakran fárasztotta. Szakadatlanul locsogott, hol erről, hol arról, és állandóan kérdésekkel bombázta, amitől viszont előbb-utóbb besokallt. Érezte, hogy kezd rajta eluralkodni a jól ismert szomorúság. De most nem hagyja magát. Elszántan megköszörülte a torkát, és belebökött a süteményébe.

– Megérkezett már az új katalógus? – Eva kiitta a limonádéját, és a kézfejével megtörölgette a száját.

Greta belenyúlt a táskájába, amelyet az első fizetéséből vásárolt. Az asztalra tette a katalógust, egy kis limonádétócsa kellős közepébe.

Eva maga felé húzta, és belelapozott.

– Hűha, ezek aztán puccosak! És milyen csinosan állnak rajtad!

Amikor Bergström megkérdezte Gretát, hogy van-e kedve modellkedni az új tavaszi kollekcióhoz, először vissza akarta utasítani. Ő és a modellkedés?!

De aztán két kolléganője addig győzködte, míg végül igent mondott.

– Kalapos arcod van, hidd el, ha mondom.

Greta előrehajolt, és a Jane nevű modellre, egy nagy, széles karimájú kalapra mutatott.

– Szerintem ez a legszebb.

– Úgy nézel ki benne, mint egy igazi hölgy.

A lány felnevetett és félrenyelt. Mindkét kezét a szájára szorította, nehogy az asztalra köhögjön, amitől Evának olyan nevethetnékje támadt, hogy a szomszéd asztalnál ülő két idősebb hölgy rosszallóan bámult rájuk. Az egyikük felháborodásában felfújta az arcát.

Eva most már nem tudott uralkodni magán, és végképp kirobbant belőle a nevetés. Gretára is átragadt, és addig vihogtak, míg a könnyük is kicsordult.

Jó érzés volt végre újra így nevetni. Milyen régen nem volt már ilyen! Vajon az apja látja őt most? Akárhol is van. Vajon örül neki, vagy azt gondolja, hogy a lánya talán már el is felejtette őt?

Hirtelen abbahagyta a nevetést.

– Mi a baj? – kérdezte Eva.

– Semmi.

A barátnője együttérzett vele, és megértette, mennyire hiányzik Gretának az apja. De mint mindenkinek, neki is az volt a véleménye, hogy a szomorúság és a vágyakozás elmúlik majd. Egy reggel úgy ébred fel az ember, hogy minden újra rendben van.

Egy fenét, semmi sincs rendben, akárhány nap, hónap és év telik is el. Az örökkévalóságig hiányozni fog neki az apja.

Greta ellökte magától a tányér süteményt, és egy hajtásra kiitta a limonádét. Eva megveregette a kezét.

– Sétáljunk még egyet? – És a szomszédos asztalnál ülő hölgyekre vetett jelentőségteljes pillantással hozzátette: – Idebent tilos a nevetés.

2. fejezet

Ez a délután szokatlanul meleg volt ahhoz képest, hogy tavaszt mutatott a naptár. Greta ott állt a kalaposztályon, és úgy tett, mintha egy vásárlót figyelne, amint felpróbál egy kalapot. A gondolatai szokás szerint már rég messze jártak. Mi mindent lehetne csinálni egy ilyen gyönyörű napon! Szeretett a PUB-ban dolgozni, de néha azt kívánta, bárcsak kisurranhatna, hogy sétáljon egy kicsit a városban.

Jól emlékezett, mit mondott az anyja, miután meglépett a nyári táborból. „Nem futhatsz el csak úgy, Greta. Néha alkalmazkodnod kell, ha összeszorított foggal is.” „Akkor is utálom a nyári tábort”, vágott vissza a lány. „Csak a szegény gyerekeknek kell oda menniük.”

Kétszer is elszökött otthonról. Egyszer felszállt egy délre tartó vonatra, és elbújt a vécében. Egy szemfüles kalauz azonban felfedezte, és felültette a következő stockholmi járatra. Az anyja magánkívül volt, a testvérei viszont csodálták a vagányságáért.

Greta észrevette, hogy felsóhajtott, így aztán visszatért a jelenbe. Egy fejrázással jelezte a vásárlónak, hogy számára a Solveig nevű modell nem az igazi. A nő valójában csak nézelődni tért be, és felpróbálgatott néhány kalapot.

– Nem hiszem, hogy szükségem lenne a tanácsára, de azért köszönöm szépen.

Szívesen, gondolta Greta. Így több időm marad az álmodozásra. A bokája és a lábfeje feldagadt az álldogálástól, és egy szék után áhítozott. De munka közben tilos leülnie. Mit gondolnának a vásárlók? És az sem megengedett, hogy lelépjek, és sétálni menjek, gondolta, miközben vissza kellett fojtania a kuncogását.

A vásárló, egy középkorú hölgy, akin egyébként látszott, hogy szívesen és gyakran nevet, rezignált sóhajjal tette le a pultra a kalapot.

– Elviszem. Ez az egyetlen, ami jól áll.

Greta most újra visszaváltozott szakértő szemű eladónővé.

– Próbálta már az Ida nevű modellünket?

– Ida? – A nő felvonta a szemöldökét. – Az a csinos kis masnis, ugye? Nem, nem mertem felpróbálni. A barátnőm szerint nekem nem áll jól a masni.

Greta csettinteni akart a nyelvével, de meggondolta magát. Azt sem szabad.

– Egy próbát azért megér – csúszott ki a száján, és azon tűnődött, hogy nem koravén-e ez a mondás az ő szájából. Na és ha igen?

Odament a polchoz, lábujjhegyre állt, és óvatosan előhúzott egy Ida nevű modellt. Megkérte a vásárlót, hogy üljön le az egyik zsámolyra, a kalapot sötétszőke hajára tette, megigazgatta, egyet hátralépett, egy kicsit még jobbra tolta, és végül bólintott.

– Várjon csak, hozok egy tükröt.

Mennyire meglepődött a vásárló!

– Nagyon szép. És hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy a masni nem áll jól nekem.

– Mintha az ön fejére tervezték volna ezt a kalapot.

Na jó, ez egy kicsit túlzás, de kit érdekel? A vásárló boldog, Bergström úr elégedett, és Greta azon a héten ezzel az újabb eladással megdöntheti a személyes rekordját.

– Elviszem! – jelentette ki a vásárló. – Lenne kedves szépen becsomagolni?

– Micsoda kalap! – Rákacsintott a nőre, amin maga is eléggé meglepődött. – Természetesen becsomagolom önnek.

* * *

Greta éppen rendezkedett és takarított a pultnál, amikor a szeme az osztályon sétálgató három fiatal nőre tévedt. Az egyik a tavaszi katalógust tartotta a hóna alatt. Valószínűleg az alsó szintről hozhatta magával, ahol egy halomnyi várta a vásárlókat. Ők hárman nyilvánvalóan nem potenciális vásárlók voltak, csupán kíváncsi, szemtelen bakfisok, akik minden kalapot meg akarnak fogdosni és fel akarnak próbálni. Miközben ezt tették, kölcsönösen megjegyzéseket tettek egymásra, és ezt szemmel láthatóan eszméletlenül mulatságosnak találták. Remélhetőleg hamarosan távoznak. Néhány perc múlva záróra, és Greta már alig várta, hogy hazamehessen. Fájt a lába, és úgy égett a talpa, mintha izzó parázson járkált volna.

Legszívesebben odament volna hozzájuk, és udvariasan, de határozottan megmondta volna nekik: „Pár perc múlva zárunk, hölgyeim.” Nos, talán nem mondaná, hogy „hölgyeim”, az túl mesterkéltnek hangzik, ráadásul nem is lenne helyénvaló. A fiatal lányok egyáltalán nem viselkedtek úri hölgyhöz méltóan.

De aztán megütötte a fülét valami, amire felfigyelt. Feltűnés nélkül közelebb lépett hozzájuk, és úgy tett, mintha még mindig lenne valami dolga annál a polcnál.

– Csinos, ugye? Hány éves lehet? Tizennyolc, tizenkilenc? Bár nekem is ilyen jól állna a kalap.

Vajon éppen róla beszéltek a lányok?

Mindhárman ott álltak egymás mellett, fejüket a katalógus fölé hajtva. Greta el akart volna surranni – bárcsak ne lenne ilyen kíváncsi! Így hát mozdulatlanná dermedt, igyekezett láthatatlanná válni, és remélte, hogy nem veszi túl hangosan a levegőt.

– Én úgy tippelem, hogy legalább tizenkilenc éves – mondta az egyikük, és összeszorította az ajkát. – Nézd már, milyen kacér és felnőttes.

Kacér? Felnőttes? Csinos? Gretának csengett a füle.

Ebben a pillanatban az egyik bakfis felé fordult, meglepetten felvonta a szemöldökét, és egy kicsit szégyenkezett, legalábbis Gretának úgy tűnt. A vörösre festett ajkak rövid időre szétnyíltak, majd azonnal újra becsukódtak. A lány nyugtalan, segélykérő pillantást vetett a másik kettőre.

Gretát kiverte a víz. Mondjon valamit, kérjen bocsánatot? Nem, a legjobb, ha elfordul és felszívódik. Valahová, ahol nem láthatják. Valahová, ahol megvárhatja, amíg a kétségtelenül lángoló arca ismét lehűl.

– Jaj, azt hiszem, ő az – suttogta a fiatal lány, és szégyenlősen köhintett.

– Gyertek! – mormogta a barátnője, és hangosan kuncogva elmenekültek az osztályról.

Greta zavartan töprengett, hogy mit is érez. Büszkeséget? Hiúságot? Talán egy keveset.

Lassan megfordult, visszament a pulthoz, és folytatta a takarítást. Közben valamit dudorászott.

Érezte a hátát, minden egyes csigolyáját, érezte, ahogy a lábfeje a kényelmetlen cipőben a padlóhoz ér, ahogy a talpa és a lábujjai végiggördülnek a padlón. Érezte, ahogy a válla megfeszül, a szíve pedig a felső bordaívében dobog. Csinos. Felnőtt. Kacér.

Amikor Greta röviddel ezután hazament, életében először érezte magát valaki másnak.

Otthon az anyja hálószobájában a tükör elé állt, és minden oldalról alaposan szemügyre vette magát.

Vajon tényleg csinos? És mikor történt meg az átváltozás? Egyik napról a másikra?

Greta felhajtotta barna szoknyáját a combjáig – nadrágot sokkal szívesebben viselt volna, de azt sem volt szabad –, és szemügyre vette a lábát. Hosszúak, igen, és… vékonyabbak lettek? Nem épp a minap panaszkodott a tömzsi vádlijára, és hibáztatta az anyját, hogy tőle örökölte? És nézett irigykedve a nővérére, Alvára, aki sokkal szebb, nőiesebb és formásabb volt nála?

Greta felemelte az állát, és közelebb lépett a tükörhöz. Torzított? Vizsgálgatta a szemét, az orrát, ami már nem tűnt olyan göcsörtösnek, mint múltkor, az állát a hangsúlyos gödröcskével, amely hirtelen finomnak látszott, az ajkát, amely egyfajta érzékiséget fejezett ki.

Kuncogott, és sietve a szájára ütött. Érzékiség, nem vagy magadnál! Bizonyára sok minden vagy, de érzéki aztán nem.

Száját csókra csücsörítette, megforgatta a szemét, és ránevetett a tükörképére. Jól állt neki, ha nevetett.

Szálegyenes háttal hátrébb lépett, csípőjére tette a kezét, és elegánsan megfordult. Nos, a fordulat bizonyára lehetett volna elegánsabb is, de kezdetnek nem rossz. Valószínűleg dolgoznia kellene a mozgásán, a járásán, amit kissé esetlennek érzett.

Mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kifújta, még egy fordulatot tett, és besétált a szobájába, amelyen Alvával osztozott.

Közben a járására koncentrált, kissé ringatta a csípőjét, és egyik lábát pontosan a másik elé tette. Valóban, átváltozott valaki mássá!

3. fejezet

– Egy film?

Bergström előtt állt, és zavartan pislogott. Biztos nem jól értett valamit.

– Egy reklámfilm. Meg tudod csinálni, arról meg vagyok győződve. Te nem félsz a kamerától.

Miért is kellene a kamerától félni? Épp ellenkezőleg volt vele: amint fényképezték, valami – vagy valaki? – irányítani kezdte a lépteit, a mozgását, a fejtartását, szabályozta a mosolyát, és azt súgta neki: Csodálatos vagy, Greta, csak így tovább!

– Egy reklámfilm – ismételte halkan.

Bergström lelkesen bólogatott.

– Fantasztikus, nem igaz? Blúzokat, szoknyákat és ruhákat kell bemutatnod.

– Kalapokat nem?

A főnöke nevetett.

– Nem, kalapokat nem. Nos, mit szólsz hozzá?

A lány nem szólt semmit. A férfi átkarolta a vállát, és félrevonta.

– Figyelj, Greta, nincs mitől félned. Ring úr még azt is mondta, hogy kicsit színészkedhetsz is.

A vére lüktetett a fülében. Színészkedni? Tehát nem csak blúzokat és ruhákat kellene bemutatnia?

– Ring nem egy klasszikus reklámfilmet akar – folytatta Bergström a magyarázatot. Az arca felragyogott, a szeme csillogott. – És ez még több vásárlót vonzana az áruházunkba.

Meg akarta kérdezni, hogy kihallgatta-e valamikor, hogy tudja, mennyire szeretne színésznő lenni. Meg akarta kérdezni, hogy tényleg úgy gondolja-e, hogy képes lenne rá. Azt is meg akarta kérdezni, miért éppen őrá gondolt. De az összes kérdés a torkán akadt, és helyette mintha kívülről nézte volna magát, amint tétován rábólint.

– Remek! – Bergström arca felragyogott, és a kezét dörzsölgette. – Minden rendben lesz, Greta, meg tudod csinálni.

Ugyan, honnan veszi ezt? Csak most jutott eszébe, hogy erről a Ring úrról is meg akarta kérdezni. Ki ez? Soha nem hallotta még a nevét.

Hellbergné, a női ruházati osztály vezetője érkezett futva.

– Ó, milyen izgalmas, Greta! Csodálatosan fogod csinálni. Annyira izgatott vagyok!

Greta is izgatott volt. Aznap késő este még ébren feküdt az ágyában, miközben a nővére már aludt mellette. Időnként halk, fütyülésszerű szuszogást hallatott, amitől nevetnie kellett.

– Mert Alva nagyon muzikális – mondta a bátyja, Sven, amikor elmesélte neki, hogy Alva fütyült álmában.

– Miért nem alszol? – kérdezte hirtelen Alva.

Greta összerezzent.

– Azt hittem, alszol.

– Egészen mostanáig aludtam.

Suhogást hallott, majd Alva azt suttogta:

– Csússz arrébb.

Helyet csinált maga mellett, és a nővére odabújt hozzá.

– Na, hogyhogy ébren vagy?

– Nem tudok aludni.

– Jézusom, Greta. – Alva felsóhajtott. – Akarsz róla beszélni?

– Szerepelnem kell egy filmben.

– Micsoda!? – pattant fel Alva. – Egy filmben?

– Valamilyen reklámfilmben.

Egyszerre az egész teljesen abszurdnak tűnt számára. Ő nem is színésznő! Ő egy nem egészen tizenhat éves, gyámoltalan, túlságosan is félénk lány, telve nagy álmokkal, amelyek úgysem válnak valóra.

Alva belecsípett a karjába.

– Greta! Ez fantasztikus!

– Bergström úr is ezt mondta – válaszolta kissé sírósan.

– Remélem, igent mondtál.

– Igen.

– Mennyire izgalmas!

– Ezt mondta Hellbergné is.

Alva újra megcsípte.

– Aú!

– Irigyellek, Greta! Annyira irigyellek.

Alva is színésznő akart lenni, és Greta meg volt győződve arról, hogy egy nap az is lesz. Alva csinos volt, nagyon csinos, és jó volt a mozgása. Nem volt sem félénk, sem esetlen. Valójában a nővére testesítette meg mindazt, amilyen lenni szeretett volna.

– Ki tudja, talán hatalmas sikered lesz.

– Egy reklámban?

– Miért ne? Valahol el kell kezdeni.

Alva felsóhajtott, és visszabújt mellé.

– Hát, én is igent mondanék. Egy pillanatig sem haboznék.

Greta átkarolta a lányt, és lehunyta a szemét. Talán igaza van Alvának, és ez tényleg csak a kezdet, az első aprócska lépés, de mégiscsak egy lépés. Azzal a jóleső és megnyugtató érzéssel aludt el, hogy helyesen cselekedett, és közben arról álmodott, hogy egy szemérmetlenül drága és elbűvölően szép ruhában lebeg keresztül a színpadon – a ruha természetesen a PUB áruházból való volt. A közönség éljenzett, tombolva tapsolt és virágokat dobált neki. Ő egy kecses biccentéssel fejezte ki köszönetét, mosolyogva körbehordozta a tekintetét, és tündérhez illő lépésekkel ment le a színpadról. Mielőtt a függöny lehullott volna, akkor vette észre, hogy a gyönyörű ruha csak a képzelete szüleménye volt. Valójában nem volt rajta semmi. Semmi. Anyaszült meztelenül állt ott.

A következő héten megkezdődtek a próbafelvételek. Volt egy férfi szereplő is, aki valóságos csodafegyvernek képzelte magát. Greta az első pillanattól fogva ki nem állhatta.

– Túl kövér vagy – mondta neki kertelés nélkül egy megvető pillantás kíséretében.

Te meg túl beképzelt vagy, gondolta a lány.

– Még a vetítővászonról is le fogsz lógni.

Ebből elég, ezt nem fogja tovább hallgatni! Felszegte az állát – valószínűleg még mindig pufók, fényévekre a törékenységtől –, és gyilkos pillantásokat lövellt a férfira.

– Most mész, és panaszkodsz Ringnek? – kérdezte az széles vigyorral.

– Nem, veled egymagam is elbírok.

A férfi először nevetni akart, de egyszerre csak visszahőkölt és elbizonytalanodott.

Greta megértette, hogy energikusan kell fellépnie, és világosan fogalmaznia, hogy komolyan vegyék – bármennyire is nehezére esik mindkettő.

A reklámfilmben Greta olyan komikusi tehetségről tett tanúbizonyságot, amiről addig sejtelme sem volt. Ring, aki a filmet forgatta, és a producere is volt, szemmel láthatóan már tudta ezt. Egy ideig hagyta, hogy Greta azt csináljon, amit akar, és eközben alaposan megfigyelte. Aztán hirtelen odakiáltott valakinek, hogy hozzon egy kockás öltönyt a férfiosztályról.

– Vedd csak fel ezt, kislány – mondta neki. Vagy inkább utasította.

Greta egy pillanatig sem habozott, és belebújt az óriási termetű férfiakra szabott öltönybe.

– Most pedig kezdj el fel-alá masírozni – parancsolta Ring.

Greta megrángatta a hatalmas zakó hajtókáját, amelyben szinte elveszett.

– Masírozzak? – kérdezte zavartan.

– Nem szó szerint, kislány. Csak indulj már el.

És Greta meg is tette. Átment a szobán, egyik kezét hanyagul a zakó zsebébe dugva. Néhány perc alatt egészen megszokta az öltönyt. Lendületes léptekkel, a vállát kissé felhúzva, hogy a zakó le ne csússzon róla, járkált ide-oda, fel és alá.

A szeme sarkából meglátta az öntelt színészt. Felvont szemöldökkel bámulta Gretát, mintha nem akarná elhinni, amit lát.

Ring tapsolt.

– Fantasztikus, kislány, fantasztikus! Csak így tovább, csak így tovább!

Greta pedig vonult, előre-hátra, ide-oda. Az öltöny mostanra már második bőrévé vált, ő maga pedig egy felnőtt, karcsú és magas nővé változott, aki imád férfiöltönyöket hordani. Elképzelte magát, amint cigarettát tart a kezében, kacéran hátraveti a fejét – igen, kacéran! –, és a szempilláit rebegteti.

– Ez felfoghatatlan! Úgy tesz, mintha ez az öltöny lenne a legmenőbb szerelés, amit valaha viselt – hallatszott a közelből.

Greta hallotta ugyan, de nem jelentett neki semmit. Neki csak a pillanat számított. Ő, a halkan zümmögő kamera előtt – ebben a tulajdonképpen szörnyű öltönyben. Ő, a színésznő.

Stockholmban hamarosan mindenki a reklámfilmről beszélt. És valóban, az emberek özönlöttek az áruházba vásárolni. Bergström elégedetten dörzsölte a kezét, és nem győzte Gretát dicsérni.

– Nos… jól csináltad, nagyon jól csináltad. Benned egyértelműen egy színésznő veszett el.

Greta sugárzott a boldogságtól, és egy másodpercre lehunyta a szemét. Ha újra kinyitom a szemem, és nem az ágyban fekszem, akkor nem álmodom. Nagy levegőt vett, és amikor felnézett, nem tudott elnyomni egy mély sóhajt.

4. fejezet

Annak ellenére, hogy már beköszöntött a nyárutó, aznap meleg volt, és Greta felfrissülésre vágyott. Lehetőleg egy hűsítő csobbanásra a tóban. Nem zavarta a hideg víz, imádott úszni. Kitűnő úszó volt, a testvéreit jócskán lehagyta. A bátyja ezt nehezen viselte, és azzal ugratta, hogy úgy úszik, mint egy sellő, csak nem éppen úgy néz ki. Greta nem neheztelt rá, hiszen a bátyjának igaza volt, és az igazságot nem érdemes eltagadni.

– Várd ki a végét, Sven – mondta neki épp a minap. – Egyszer majd olyan sovány leszek, mint egy piszkafa! – És pimaszul vigyorogva hozzátette: – De az úszásban akkor is lehagylak.

Bátyja visszamosolygott rá, és megsimogatta a fejét.

– Egy pillanatig sem kételkedem benne, hugicám. Amit te elhatározol, azt véghez is viszed.

– Gustafsson kisasszony? – Magdalena Hellberg lépett be a kalaposztályra, szokásához híven gyors, lendületes léptekkel. – Bergström úr beszélni akar önnel.

Greta megdöbbent. Vajon mit követett el? Késni mindenesetre nem késett. Valaki panaszt tett rá? Talán egy vásárló?

– Jövök.

Elegyengette a szoknyáját, egy rakoncátlan tincset a füle mögé simított – a haja valójában csupa ilyenből állt –, és elindult.

Bergström irodája egy kicsi, sötét szoba volt, a kollégái csak süllyesztőnek nevezték. Félénken bekopogott.

– Tessék!

Résnyire kinyitotta az ajtót.

– Beszélni óhajt velem?

– Igen. Gyere csak be, kislány. – Felállt, és megköszörülte a torkát. – Ülj le.

A lány helyet foglalt az íróasztal előtti széken, és nem igazán tudta, hová tegye a kezét. Zsebe nem volt, amelybe bedughatta volna, ráadásul a főnöke az ilyet egyébként sem nézte jó szemmel. „A kéz helye a test mellett van, nem a zsebben.”

A férfi ismét megköszörülte a torkát, és Greta attól tartott, hogy bizonyára valami egészen kínos ügyről lesz szó.

– Hol is kezdjem? Szóval, megint egy reklámfilmről van szó. – A férfi az ablakhoz ment, és ott megállt, háttal a lánynak. – Ring megint téged akar.

Gretának nevetnie kellett, de sikerült még éppen időben a szájára tapasztania a kezét. Hogy hangzik ez már: Ring megint téged akar. Engem nem lehet megvenni, gondolta, én csak a magamé vagyok. Bergström felé fordult, összeráncolta a homlokát.

– Azt mondja, nagyon megtetszettél neki.

Vajon ez az oka, hogy ilyen rosszallóan néz rá?

– Nem mondasz semmit.

Mit is mondhatna? Bergström vele ellentétben nem tűnt boldognak attól, hogy Ring láthatóan elégedett vele, és megint őt akarja szerződtetni.

A férfi visszaült az íróasztalához, kicsit előrébb csúszott, és sürgetően nézett rá. Greta érezte, hogy a tekintetétől elsüllyed, összezsugorodik.

– Őszinte leszek. Nem tetszik ez nekem. Szerintem te ehhez még túl fiatal vagy.

Ehhez? Mit értett vajon ez alatt? Semmi tisztességtelen nincs abban, hogy egy filmben szerepel.

– Teljesen el van ájulva tőled, és ez sem tetszik nekem. Még csak tizenöt éves vagy, Greta.

Most szólalt meg először.

– Már majdnem tizenhat.

– Jó, majdnem tizenhat, de még mindig túl fiatal. Az én védőszárnyaim alatt állsz, Greta, megígértem az édesanyádnak, hogy vigyázok rád.

Tudok én magamra vigyázni. Vajon hangosan is kimondta? Remélhetőleg nem.

A férfi még mindig őt nézte, az arckifejezése most már elgondolkodó volt.

– Szerintem Ringnek egy idősebb színésznőt kellene keresnie. És ezt meg is fogom neki mondani.

Eltökélten hangzott, és ráadásul úgy tűnt, mintha mindent elmondott volna, amit akart. Befejezte a beszélgetést, jelezve, hogy Greta távozhat.

Greta mélyen beszívta a levegőt, kifújta, majd újra nekifutott.

– Én… szeretnék benne lenni az új filmben, Bergström úr – kezdte halk, de határozott hangon. – Nekem tetszett, és szívesen megismételném.

– Én ellenzem.

– De én… magam szeretném eldönteni.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Nos, ennyire hajthatatlan vagy?

A lány megrázta a fejét.

– Én csak azt szeretném, ha ön is beleegyezne.

A férfi hümmögött, és keresztbe fonta a karját.

– Az nem is érdekel, hogy milyen reklámról van szó?

– De igen, érdekel.

Eddig megvolnánk, gondolta égő érzéssel a mellkasában. Be fogja adni a derekát, én győztem.

– Hát, elvileg süteményekről van szó.

– Süteményekről? – Csalódottság áradt szét benne, de gyorsan visszanyerte az önuralmát. Hát akkor sütemények, miért is ne? Nem számít, hogy férfiöltönyöket mutogat, vagy tortával a kezében fog sétálgatni. A lényeg az, hogy szerepet kap egy filmben.

Bergström mintha észrevette volna a lányon átfutó csalódottságot, mert elégedett, sőt akár diadalittasnak is nevezhető mosoly játszott az ajkán. A süteményekre aligha fog igent mondani, gondolta.

– Úgy látom, meggondoltad magad. – Egy papírlapot húzott elő a fiókból, és tollért nyúlt.

– Nem, dehogyis.

Bergström megmerevedett.

– Tessék?

– Mindenképpen benne akarok lenni a filmben, Bergström úr – jelentette ki magabiztosan. Csak az álladat ne szegd fel, mert akkor dacos benyomást keltesz. Fejét kicsit oldalra billentette, és felvette a tükör előtt begyakorolt nézését. Sugárzó mosollyal tette hozzá: – Kérem, mondjon igent a nevemben, Bergström úr. Ez a leghőbb vágyam.

A férfi zavartnak, sőt bizonytalannak tűnt, fojtottan sóhajtott – és végül rábólintott.

Greta győzött.

A reklámfilmben egy olyan fiatal lányt kellett alakítania, aki él-hal a süteményekért. Ez nem esett nehezére, mindenféle süteményt és tortát imádott. A filmet a Grand Hotel tetőteraszán forgatták. Egy gyönyörűen megterített asztalnál ült három másik fiatal lánnyal. Folyamatosan szolgálták fel nekik az újabb és újabb süteményeket.

Aztán megjelent a férfi színész: Lars Hanson, magas, karcsú, szőke, hullámos hátrafésült haj, kifejező tekintet – egyszóval szívdöglesztően nézett ki. Greta kolléganői idegesen kuncogtak, és a rendezőnek meg kellett dorgálnia őket.

– Kicsit több fegyelmet, ha kérhetném! Hozzátok a márványsütit!

Az egyik fiatal nő felnyögött.

– Már most rosszul vagyok.

Greta is émelygett már, de zavartalanul evett tovább, a szerepére koncentrálva. Elhatározta, hogy mindenképpen jól elvégzi, amit rábíztak. Soha nem gondolta, hogy a színészet gyerekjáték.

A forgatókönyv szerint Hanson flörtölni próbál vele, neki pedig úgy kell tennie, mintha észre sem venné, annyira el van foglalva a süteményevéssel. A férfi rágyújtott egy cigarettára, helyes kis füstkarikákat fújt, és elsétált az asztal mellett.

Greta a karikák után nézett, merengve elmosolyodott, és harapott a süteményből.

– Állj! – kiáltotta Ring. – Mi történt a világítással? Miért lett hirtelen ilyen sötét?

– Oppardon! – hallatszott valahonnan.

– Rövid szünet!

A szereplők, köztük Greta is, fellélegeztek. Nagy sürgés-forgás kezdődött körülöttük. Egy nő a hajukat tupírozta, és újrapúderezte az arcukat. Egy másik nő egy felírótáblával járkált körbe-körbe, és folyamatosan azt kiabálta:

– Na, gyerünk, gyerünk!

Greta nem tudta, hogy mire vagy kire gondol pontosan.

– Istenem, de rosszul érzem magam. – A mellette ülő fiatal nő, Evelyne, ha jól emlékszik, hátradőlt a székében. – Nem bírok többet enni, esküszöm. Még egy falat, és lefordulok a székről.

– Vagy összetörik alattad – jegyezte meg egy másik.

Mindketten vihogtak.

Hanson odament, és megállt Greta mellett.

– Te aztán komolyan veszed, ugye?

A lány összerezzent.

– Tessék? – dadogta.

A férfi leguggolt, és mosolyogva nézett rá.

– A szerepedet. Nagyon komolyan veszed.

A lány bólintott.

– Most már értem, mire gondolt.

– Mire gondolt, és kicsoda?

– Ring. – A férfi ismét elmosolyodott. Vagy még mindig mosolygott? – Nagyon jó véleménnyel van rólad, valósággal áradozott.

Greta tűzvörös lett, és gyorsan lehajtotta a fejét. Hanson egy másodpercre a vállára tette a kezét, és Greta hallotta, amint a többi nő levegő után kapkod.

– Csak így tovább, kicsike.

Tényleg azt mondta, hogy „kicsike”. Greta nem is tudta eldönteni, hogy ezt felháborítónak vagy hízelgőnek tartsa. Hanson már játszott Mauritz Stiller, az ismert svéd rendező rendezésében. Egy igazi, komoly színész mindenki előtt megdicsérte. Szemet kellene hunynia a „kicsike” felett.

És mégis belebújt a kisördög. Lassan felállt, kisimította a szoknyáját, és azt mondta:

– Kicsinek éppen nem vagyok kicsi.

Hanson is felállt, és elismerte, hogy „valóban nem”. Greta majdnem az orra hegyéig ért, és a férfi jót derült ezen.

– Akkor visszavonom a kicsikét. Nem akartalak vele megsérteni. – A férfi kinyújtotta a kezét, és a lány zavarodottan fogta meg. – Szent a béke?

A többi nő sugdolózott, amíg Ring el nem kiáltotta magát:

– Folytatjuk! Teljes koncentrációt kérek!

Hanson rákacsintott, Greta pedig kihívóan visszakacsintott.

– Még látjuk egymást, kislány! – mormogta a férfi, mielőtt helyet foglalt, és újabb cigarettára gyújtott.

* * *

Valamivel később – Greta teljesen elvesztette az időérzékét – Ring hangosan elköszönt tőlük:

– Mára elég volt! Köszönöm!

A lányból felszakadt egy megkönnyebbült sóhaj, és a maradék süteményt visszatette a tányérra. A következő hetekben rá sem fog nézni ilyesmire.

– Segítene valaki felállni? – súgta mellette Evelyne.

Ring odaballagott hozzájuk. Ahogy elhaladt Hanson mellett, vállon veregette.