L. J. Wesley

O.N.S.

Egyéjszakás kaland

2021 © Takács László (L. J. Wesley)

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Mogul Kiadó

Felelős kiadó: Baranyai Anikó

A borítót tervezte: Takács László

Tipográfia és tördelés: Blue’s Book Solution

Nyomtatta és kötötte a Premier Nyomda

ISBN: 978-615-6170-13-2

www.mogulkiado.hu

www.facebook.com/ljwesley85

Az alábbi történet a képzelet szüleménye. A szereplők és helyszínek kitaláltak. Bárminemű egyezés valós személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel kizárólag a véletlen műve…

O. N. S.

Egyéjszakás kaland

Prológus

Vannak, akik azt mondják, a halál nem válogat. Ez vagy a világ legnagyobb baromsága, vagy az én családom egy ritka szar szériába került.

Tízéves voltam, amikor anyámat felkapta egy rakás ápoló, betették a járgányukba, és elhajtottak vele valami szanatórium-félébe. Legközelebb már csak a nyitott koporsóban láttam, mint valami kivénhedt Hófehérkét, akinek már nem jutott herceg, hogy életre csókolja. Huntington. Tudom, tudom. Jó nagy szopás. A tény, hogy van laza ötven százalék esélyem erre a gyászra, valamikor tizenhét éves korom körül realizálódott bennem. Nagyjából abban a pillanatban, amikor Jeremy Marks megcsókolt, és megremegett a lábam. Egyszerre eszembe jutott, hogy anyámnak is úgy kezdődött, hogy remegtek a tagjai. Egy szó nélkül hagytam ott Jeremy-t, hogy hazarohanva megtaláljam a nagyszüleim és apám holttestét a nappaliban, tele golyó ütötte, véres lyukakkal. Sokkot kaptam, összehánytam a tetthelyet. Valószínűleg nem ezen múlott, hogy a tetteseket soha nem kapták el, de azért a nyomozó nem volt elragadtatva tőlem. Le se szartam a véleményét.

Három hónapot töltöttem pszichiátrián, attól féltek, hogy az átélt dolgok miatt esetleg kárt teszek magamban… Vagy másban. Annyi pozitív legalább volt a dologban, hogy addig sem kellett iskolába járnom. Kinek hiányozna a gimnázium, és persze a kicsit sem tapintatos iskolatársak, miután három halottat talál. Ugye? Akkor ebben egyetértünk. Zsír.

Ahogy kiengedtek, beköltöztem anyám húgához, Betty nénihez. A régi házat eladtuk, így bőven maradt pénzem rá, hogy érettségi után egyetemre menjek, bár Betty néni azt szerette volna, ha ezt a pénzt inkább félrerakjuk, hogy az egyetem után vehessek magamnak egy saját házat, vagy lakást, és ne kelljen albérlettel kínlódnom, ő pedig örömmel fizette volna az egyetemet. Nem egyeztem bele. Nem várhattam el tőle, hogy támogassa a nyakába szakadt, soha nem akart gyerek álmait, ahelyett, hogy a sajátjait valósítaná meg. Tudtam, hogy azért nem házasodott meg, és azért nem vállalt gyereket, mert attól tartott, ez a végét jelentené az ígéretes karrierjének. A sors úgy hozta, hogy én lettem végül a nem kívánt gyerek, a mázlija csak az volt, hogy tizenhét évesen már nyilván nem szorultam rá, hogy ellássanak, bőven elég volt a tető a fejem felett, és persze, hogy az első hónapokban volt egy váll, amin kisírhattam a bánatom.

Szóval, mindenki felkészült rá, hogy egy halálosan (a szó minden értelmében) komoly, rendkívül drámai történetbe csöppenjen? Igen? Akkor gyorsan felejtsétek is el, mert ez nem ilyen lesz.

Tíz évvel később

Kávét… És még egy kis kávét

Mindig lágy dallamokat állítottam be ébresztőnek, hogy ne tűnjön olyan fájdalmasnak a reggeli ébredés. Nem jött be, még mindig utálom.

– Ébren vagy? – kiabált fel a földszintről Betty néni, miután ötödször nyomtam rá a szundira.

– Persze – morogtam bele a párnába.

Betájoltam, hogy az ágy melyik fele nincs a falhoz tolva, és igyekeztem arra araszolni, remélve, hogy amikor kizuhanok belőle, eltöröm valamimet, és nem kell elhagynom a házat. Vagy legalábbis nem abból a célból, hogy dolgozni menjek.

Naná, hogy nem jártam sikerrel, így kénytelen-kelletlen elvonszoltam fáradt testem a fürdőig, és az esélytelenek nyugalmával igyekeztem emberi kinézetet varázsolni magamnak.

Nyúzottan, kócosan, táskás szemekkel másztam le a lépcsőn a konyhába, a frissen főtt kávé illatát követve.

– Istennő vagy – mormogtam a teletöltött, forró bögrét markolva.

– Köszönöm – vigyorgott Betty néni.

– A kávéhoz beszéltem – vágtam vissza mosolyogva.

– Szemtelen! – legyintett felém a kezében tartott konyharuhával.

Mire kiürült a bögrém, már előttem tornyosult egy halom frissen sütött palacsinta, egy adag juharsziruppal. A kedvenc reggelim.

– Merényletet tervezel ellenem, vagy mi?

– Gondoltam rá, de a szomszédoknak feltűnne, hogy nem vagy sehol, és kérdezősködnének.

– Isteni – motyogtam tele szájjal.

– Csak hogy ne érjen meglepetés – telepedett le az asztalhoz. – Számítsak idegen férfiakra a házban?

Három egész nap. Eddig bírta ki, hogy ne hozza fel a legutóbbi kis kalandomat. Sajnos nem dobtam ki időben a srácot, Betty nénit pedig elfelejtettem értesíteni róla, hogy nem üres a szobám. Ennek eredményeképpen, amikor bement, hogy összeszedje a szokás szerint szanaszét hajigált cuccaimat, egy formás, meztelen férfi fenék látványa fogadta. Azóta nem hozta ki a ruháimat, ami elég kellemetlen, hisz’ így kénytelen vagyok én intézkedni, ha nem akarok magamra mosni… Márpedig nem akarok.

– Nem, ezúttal üres a szobám.

– Mi történt… Mi is volt a neve?

– Valami Peter, vagy mi – vontam meg a vállam.

– Aranyosnak tűnt.

– Csak a seggét láttad.

– De az aranyos volt – mosolyodott el. – Ideje lenne valami normális fiút összeszedned – mondta elkomolyodva.

– Mi a normális?

– Mondjuk, ha nem csak egy éjszakára rángatod fel őket. Ha szerelembe esel. Találsz valakit, akivel leélheted az életedet.

– Mint te? – kérdeztem kissé gúnyosan.

– Tudod, hogy az én helyzetem más.

Igen, tudtam. Betty néninek esélye sem volt rá, hogy férjhez menjen, gyereket szüljön és egy pasi eltartsa élete végéig. Persze nem azért, mert ronda lett volna, vagy ilyesmi. Egyszerűen csak a lányokat szerette. Ez persze arra nem magyarázat, hogy miért élt egyedül, de megértettem, hogy nem könnyű neki. Amikor ő volt fiatal, sokkal nehezebb volt a melegek élete, és ő ezt szokta meg. Nem fog hirtelen kézen fogva hazaállítani egy nagymellű bombázóval szombat délben, hogy ezzel kergesse át a másvilágra a szomszédban élő, cseppet sem szimpatikus nénit. Bár engem ez nem zavarna, mert valamiért mindig furcsán néz rám, amikor az a szerencsétlenség ér, hogy találkozok vele.

– Bocs – morogtam. – De ezt már megbeszéltük. Nekem soha nem lesz komoly kapcsolatom. Senki nem kerülhet abba a helyzetbe, mint apa.

– Lehet, hogy soha nem jön elő nálad – próbált győzködni.

– Ötven százalék. Vegasban remek, itt viszont szánalmas esély.

– Mindenki megérdemli a szerelmet. Ez nem azon múlik, hogy egészséges vagy-e, esetleg beteg. Megérdemled, hogy valaki feltétlen nélkül szeressen, azért, aki vagy.

– Mennem kell – álltam fel hirtelen, és meglódultam az ajtó felé.

– Emma! – szólt utánam kétségbeesve.

– Szeretlek! Majd jövök – kiáltottam vissza a konyhába, majd kiléptem a bejárati ajtón, és becsuktam magam mögött.

Nem vennél egy porszívót?

Általában busszal, esetleg taxival mentem dolgozni, de mivel ezúttal szinte elmenekültem otthonról, rengeteg időm volt, így gyalog indultam útnak. Nem nagy táv, és legalább ráértem lenyugtatni a gondolataimat.

Nem először hozta fel Betty néni a szerelem témát, én pedig igyekeztem minden egyes alkalommal villámgyorsan lelépni. Már rég eldöntöttem, hogy nekem se kapcsolat, se gyerek nem kell. Nem akartam senkit rákényszeríteni, hogy átélje azt, amit apának és nekem kellett. Önző dolog lett volna. Az viszont, hogy nem vágytam kapcsolatra, nem jelentette azt, hogy megvetettem volna a testi örömöket. Korántsem.

Alig múltam el tizenhat, amikor az első barátomat, Jeremy-t beengedtem a bugyimba. Talán mondanom sem kell, elmondhatatlanul rossz volt. Bénáztunk, fájt is, ráadásul még az anyja is kis híján ránk nyitott. Többé még csak nem is randiztunk, átpártoltam az egyetemistákra. Na, ők legalább tudták, hogy mit csinálnak, velem pedig elszaladt a ló, és mire én is bekerültem nem sokkal később az egyetemre, már tekintélyes mennyiségű pasi volt mögöttem… Meg alattam és felettem is.

Nem voltam se kurva, se ribanc. Egyszerűen csak élveztem az életem, és közben kísérletezgettem.

Óvatos duhajként mindig gondoskodtam a megfelelő védelemről, ennek ellenére, a huszonharmadik születésnapom nagy részét a vécén zokogva töltöttem, egy pozitív terhességi teszt miatt. Végül persze minden megoldódott. Betty néni elkísért a nőgyógyászhoz, elvégezték a terhesség megszakítást, én pedig pár hét múlva éltem újra a megszokott életem, csak innentől még jobban vigyáztam, és inkább dupláztam a védelmet. Igen, ez azt jelenti, hogy az óvszer mellé még fogamzásgátlót is szedtem.

Az egyetem véget ért, én pedig ahelyett, hogy kerestem volna egy jól fizető építész állást – a diplomámnak megfelelően –, elmentem egy telemarketinges céghez, és naphosszat embereket zaklattam, hogy vegyék meg az aktuális, semmit nem érő, de nagyon drága terméket.

Jó voltam benne. A beszélőkém remekül működött, főleg, ha pasi volt a vonal másik oldalán. Addig búgtam nekik, a sablon szöveget teljesen hanyagolva, amíg úgy nem érezték, hogy nekik mindenféleképpen kell az a vacak.

Nyilván felmerült benned a kérdés, hogy egy építész diplomával miért végeztem ilyen „alantas” melót. Egyszerű. Mindig imádtam az építészetet, de van vele egy apró probléma. Egy építész nyomot hagy maga után. És én a legkevésbé sem vágytam erre.

A Brooklands Telemarketing irodája egy tízemeletes irodaház ötödik szintjén tanyázott. Igazából semmi különös. Egy csomó fülke, benne asztal, számítógép, telefon, és egy mappa az aktuális termékről. Ezúttal egy indokolatlanul drága, bűn ronda, és tippre ócska porszívót kellett elsózni.

Unottan lapoztam végig az ismertetőt, amiben persze puffogtatták a nagyobbnál nagyobb, értelmetlen szavakat, tudtam, hogy ezekkel nem lehet eladni semmit. Ha azt mondom nekik, hogy ez a porszívó még a töküket is kiszívja, na, azzal már talán van esélyem, de biztos voltam benne, hogy ez a rendelések mellett generálna pár panaszt is, arra pedig semmi szükségem nem volt. Valószínűleg, ha azt mondanám, hogy úgy szív, mint én, szintén hasonló eredményt érnék el.

Nem volt időm kidolgozni a megfelelő stratégiát, elindult a műszak, és ezzel együtt az automatizált hívások. Szívem szerint azonnal rácsaptam volna a szünet gombra, de a főnökség ehhez túl szigorú volt, így egykedvűen munkához láttam, remélve, hogy közben eszembe jut majd a megfelelő szöveg, és sikerül eladnom egy pár porszívót.

Vadászat

Nem volt szerencsém, elkerült az ihlet. A nap végére mindössze három darabot sikerült elsózni, újgazdag Barbie babáknak, akiknek nem volt jobb dolguk, mint elkölteni a férjük fizetését.

Alig vártam, hogy lejárjon a munkaidőm. Abban a pillanatban, hogy az óra elütötte a négyet, kinyomtam a gépet, felpattantam a székből és szinte rohanvást hagytam el az épületet.

Michelle már a McGunn’s pultjánál ült, egy korsó Guinness-szel, és unottan hallgatta az egy szál gitár kíséretében kornyikáló srácot, aki az aznapi élőzenét biztosította.

– Egy whiskey-gyömbért – szóltam köszönés nélkül a pultos csajnak.

– Nehéz nap? – nézett rám világítóan kék szemével Michelle.

– Ne is kérdezd – válaszoltam, és egy hálás mosollyal elmartam az italom a pultról.

– Ahogy érzed – vonta meg a vállát, és éjfekete haját a háta mögé dobta.

– Porszívókat kellett eladnom.

– Tudod, mi a megoldás.

Michelle és én évfolyamtársak voltunk az egyetemen, és ő jelenleg a Tranks & Burk építész irodánál dolgozik. Hetente legalább egyszer felajánlja, hogy segít bekerülni a céghez, és én hetente legalább egyszer megpróbálom megértetni vele, hogy ez miért nem fog soha megtörténni.

– Nem fogok nálatok dolgozni – jelentettem ki.

– Pedig üresedés van. Most könnyen benyomnálak.

– Én most egészen másfajta benyomásra vágyom – pásztáztam végig a vendégsereget.

– Hű, hogy én mennyire meglepődtem – ironizált Michelle.

– Mondtam, hogy nehéz napom volt!

– Mint mindig – sóhajtott lemondóan.

– Inkább mesélj, veled mi van.

Valószínűleg erre a pillanatra várt, amióta beléptem az ajtón. Felcsillant a szeme és mesélni kezdett valami Bob nevű fickóról, aki a csapatában dolgozik, elvileg rendkívül jófej, intelligens, és szombaton elmennek vacsorázni.

Én szombatra már legalább két pasit letudok, ha minden a szokásos mederben folyik, de Michelle más volt. Ő a szüzességét is csak az egyetem utolsó évében vesztette el, és túl sok barátja azóta sem volt.

Csak félig figyeltem rá, mivel közben igyekeztem megtalálni a legjobb srácot a pubban. Az egyik sarokban kiszúrtam egy jóképű, barna példányt. Igyekeztem felvenni vele a szemkontaktust, ami nem volt egyszerű, mert nagyon elmerült a barátaival való társalgásban. Közel öt percen keresztül próbálkoztam, míg végül sikerült. Felénk nézett, egy pillanatra megakadt rajtam a tekintete, én pedig azonnal bevetettem a legcsábosabb mosolyom. Először azt hittem, hogy elbuktam, mert visszafordult a barátaihoz, de aztán felállt és elindult felénk.

– Ne nézz hátra – szóltam a még mindig beszélő Michelle-hez. – Egy Adonisz tart felénk. Egy pár ingyen pia szerintem kinéz nekünk.

– Remek – forgatta a szemét. – Azt hittem, csajos este lesz.

– Jaj, ne legyél már ilyen – kértem nyávogó hangon. – Kárpótollak! Tényleg.

– Hölgyeim! – szólalt meg mögöttünk a kiszemelt áldozat. – Meghívhatom önöket egy italra?