Írta: Rebecca Ross

A mű eredeti címe: The Queen’s Rising

Fordította: Bihari György

Szerkesztők: Fodor Zsuzsa, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Sári Luca

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Rebecca Ross

© Bihari György

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóillusztráció: Imogen Oh 2024

Borítóterv: HarperCollins Publishers Ltd, 2024

Térkép: Virginia Allyn

ISBN 978 963 690 285 8 (epub), kiadói kód: MX-3324e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ruthnak és Marynek,
a művészet és a tudás mesternőinek

SZEREPLŐK

MAGNALIA HÁZ

Magnalia nagyasszonya

A magnaliai arialok:

Solene Severin, a művészet mesternője

Evelina Baudin, a zene mesternője

Xavier Allard, a színjátszás mestere

Therese Berger, az ékesszólás mesternője

Cartier Évariste, a tudás mestere

A magnaliai ardenek:

Oriana DuBois, a művészet ardenje

Merei Labelle, a zene ardenje

Abree Cavey, a színjátszás ardenje

Sibylle Fontaine, az ékesszólás ardenje

Ciri Montagne, a tudás ardenje

Brienna Colbert, a tudás ardenje

Látogatók Magnaliában:

Francis, futár

Rolf Paquet, Brienna nagyapja

Monique Lavoie, pártfogó

Nicolas Babineaux, pártfogó

Brice Mathieu, pártfogó

JOURDAIN-HÁZ

Aldéric Jourdain

Luc Jourdain

Amadine Jourdain

Jean David, lakáj és kocsis

Agnes Cote, házvezetőnő

Pierre Faure, séf

Liam O’Brian, thán

Kapcsolódnak a Jourdain-házhoz:

Hector Laurent (Braden Kavanagh)

Yseult Laurent (Isolde Kavanagh)

Theo d’Aramitz (Aodhan Morgane)

ALLENACH-HÁZ

Brendan Allenach, lord

Rian Allenach, elsőszülött fiú

Sean Allenach, másodszülött fiú

Mások, akiket említenek:

Gilroy Lannon, Maevana királya

Liadan Kavanagh, Maevana első királynője

Tristan Allenach

Norah Kavanagh, Maevana harmadszülött hercegnője

Evan Berne, nyomdász

MAEVANA TIZENNÉGY HÁZA

A Fondorlatos Allenach

A Ragyogó Kavanagh*

Az Agg Burke

A Vad Lannon

A Merész Carran

A Kegyes MacBran

A Szeretett Dermott

Az Igazságos MacCarey

A Bölcs Dunn

A Töprengő MacFinley

A Gyengéd Fitzsimmons

Az Állhatatos MacQuinn*

A Tisztességes Halloran

A Fürge Morgane*

* Az elbukott házakból valók.

ALLENACH-CSALÁD

MACQUINN-CSALÁD

MORGANE-CSALÁD

KAVANAGH-CSALÁD

KAVANAGH-CSALÁD

(folytatás)

ELŐSZÓ

1559. nyárközép
Angelique tartomány, Valenia királyság

A Magnalia Ház olyan intézmény volt, ahol csak gazdag, tehetséges lányok szentelhetik magukat a hivatásuknak. Nem szegény lányoknak alapították, nem is a törvénytelen születésűeknek, és bizonyosan nem olyanoknak, akik királyokkal dacolnak. Rám történetesen mindhárom illik.

Tízéves voltam, amikor a nagyapám először vitt el Magnaliába. Nem csupán a nyár legforróbb napja volt ez, amikor a délutáni felhők óriásira duzzadnak és az indulatok egyre hevesebbek, hanem az a nap is, amikor úgy döntöttem, hogy felteszem a kérdést, amely azóta nem hagyott nyugodni, hogy bekerültem az árvaházba:

– Nagypapa, ki az apám?

A nagyapám velem szemben ült a padon, a szemhéja elnehezedett a hőségtől, amíg a kérdésem föl nem riasztotta. Tisztességes, derék, de fölöttébb zárkózott ember volt. Ezért hittem, hogy szégyell, hiszen a törvénytelen gyermeke voltam szeretett lányának, aki meghalt.

Azonban azon a tikkasztó napon velem együtt csapdába esett a hintóban, és olyat kérdeztem, amire válaszolnia kellett. Pislogva nézett le várakozó arcomra, és a homlokát ráncolta, mintha azt kértem volna tőle, hogy lopja le a holdat az égről. – Az apád nem jó ember, Brienna.

– Van neve? – makacskodtam. A forróság merésszé tett, viszont a nagyapához hasonló öregembereket elgyöngítette. Bíztam benne, hogy végre-valahára elmondja, kitől származom.

– Az mindenkinek van! – Kezdett zsémbes lenni. Két napja utaztunk ebben a hőségben.

Nehézkesen előhúzta a zsebkendőjét, és felitatta a verejtéket ráncos homlokáról, amely szeplős volt, mint a pulykatojás. Vörös képe, hatalmas orra és fehér haja csúffá tette. Azt mondták, az anyám szép volt – én pedig szakasztott mása vagyok –, mégsem hittem el, hogy valakitől, aki olyan csúnya, mint a nagypapa, származhasson valami szép.

– Ó, Brienna, gyermekem, miért kérdezősködsz felőle? – sóhajtott föl nagypapa, kicsit megenyhülve. – Beszéljünk inkább arról, mi vár Magnaliában!

Lenyeltem csalódottságomat, nyomta a torkomat, mint egy üveggolyó, és úgy döntöttem, hogy nem akarok Magnaliáról beszélni.

A kocsi bekanyarodott, mielőtt hangot adhattam volna konokságomnak, a kerekek áttértek a kátyúkból a sima kőútra. Kinéztem a portól csíkos ablakon. A szívem gyorsabban vert az elém táruló látványtól. Közelebb hajoltam, rányomtam széttárt ujjaimat az üvegre.

Először a fákat csodáltam meg. Hosszú ágaik boltozatosan hajlottak az út fölé, mint az üdvözlésre kitárt karok. Lovak legelésztek lustán a réteken, szőrük izzadtan fénylett a nyári hőségben. A legelőkön túl Valenia hegyei – királyságunk gerince – kéklettek a távolban. Olyan látvány volt ez, amely enyhítette csalódottságomat, a csoda és a merészség földje.

A tölgyfaágak alatt felkapaszkodtunk egy dombra, végül megálltunk egy udvarban. Fölnéztem a párás levegőben a kopott, szürke kőfalra, a fényes ablakokra és a magasba kúszó borostyánra. Ez volt a Magnalia Ház.

– Figyelj, Brienna! – szólalt meg nagypapa, és sietve elrakta a zsebkendőjét. – Nagyon illedelmesen kell viselkedned, mintha Phillipe király elé járulnál. Mosolyogsz, pukedlizel és nem mondasz semmi rosszat! Megteszed ezt a nagypapádért?

Bólintottam, mert hirtelen elment a hangom.

– Nagyon helyes. Imádkozzunk érte, hogy a Nagyasszony fölvegyen.

A kocsis kinyitotta az ajtót, nagypapa intett, hogy előbb én szálljak ki. Reszkető lábakkal engedelmeskedtem. Kicsinek éreztem magam, amikor hátraszegtem a nyakamat, hogy megcsodálhassam a hatalmas házat.

– Először négyszemközt beszélek a Nagyasszonnyal, azután te is találkozol vele – mondta nagypapa, miközben fölvezetett a lépcsőn a bejárathoz. – Ne felejtsd el, hogy udvariasnak kell lenned! Ezen a helyen művelt lányok élnek.

Szemügyre vette a kinézetem, miközben a csengőt rángatta. Sötétkék ruhám összegyűrődött az utazástól, göndör hajam kibomlott a fonatokból, ám az ajtó kinyílt, mielőtt nagyapám megjegyzést tehetett volna a rendetlenségemre. Egymás mellett léptünk be Magnaliába, az előcsarnok kék árnyai közé.

Nagyapámat bebocsátották a Nagyasszony dolgozószobájába, én kint maradtam a folyosón. A komornyik helyet mutatott a fal melletti, kárpitozott padon. Magányosan kuporogtam és várakoztam, idegesen harangoztam a lábammal, és a fekete-fehér kockás padlót bámultam. A ház néma volt, mintha nem lenne szíve. Ebben a csendben jól hallottam a nagyapám és a Nagyasszony beszélgetését, mert a szavaik átszűrődtek az ajtón.

– Mely hivatás vonzza? – kérdezte a Nagyasszony.

A hangja mély volt és sima, mint a füst, amely fölfelé száll az őszi éjszakában.

– Szeret rajzolni… Nagyon jól rajzol. Élénk a képzelete is – kiváló lenne színjátszásban. És a zene – a lányom igen tehetségesen játszott lanton, így Brienna bizonyosan örökölt valamit ebből a képességéből. Másvalami… Ó, igen, azt mondják, az árvaházban sokat olvasott. Kétszer kiolvasta az összes könyvüket. – Nagypapa összevissza beszélt. Egyáltalán tudta, mit mond? Sohasem látott rajzolni. Sohasem hallotta a képzeletem alkotásait.

Lesiklottam a padról, és halkan közelebb osontam. A fülemet az ajtóra szorítva magamba szívtam a szavaikat.

– Mindez nagyon szép, Monsieur Paquet, de bizonyosan megérti, hogy az unokájának az öt hivatás egyikéből kell vizsgáznia, és nem valamennyiből.

Gondolatban végigfutottam az öt hivatáson: Művészet. Zene. Színjátszás. Ékesszólás. Tudás. A Magnalia olyan lányok számára épült, akikből arden lesz, azaz tudóstanonc. Minden lány kiválaszt egyet az öt hivatásból, amelyet szorgalmasan tanulmányoz egy mester vagy mesternő szigorú felügyelete alatt. Amikor kibontakoztatta tehetségét, megkapja a mesternő címet, és felöltheti személyre szabott köpenyét, amely megmutatja, mit ért el. Attól fogva hivatottnak számít a művészetben, az ékesszólásban, vagy abban a hivatásban, amelyet választott.

A szívem kalapált a bordáim között, verejték gyöngyözött a tenyeremen, amikor elképzeltem magamat hivatottként.

Melyiket válasszam, ha a Nagyasszony fölvesz?

De nem rágódhattam ezen tovább, mert a nagyapám azt mondta:

– Biztosítom róla, hogy Brienna okos gyermek. Az öt hivatás bármelyikével megbirkózik.

– Kedves öntől, hogy ezt gondolja, de meg kell említenem… Oktatásunk a versengésre épül, és ez nagyon nehéz iskola. Már megvan az öt ardenem erre a szezonra. Ha fölveszem az unokáját, akkor valamelyik arialomnak két ardent kell felügyelnie. Ilyesmi még sosem történt…

Éppen törtem a fejem, hogy mit jelenthet az, hogy „arial” – talán „oktató?” –, amikor csoszogást hallottam. Elugrottam a kétszárnyú ajtótól, vártam, hogy felpattanjon, és rajtakapjanak. De talán csak a nagyapám mocorgott aggodalmasan a székében.

– Biztosíthatom önt, madame, hogy Brienna nem fog gondot okozni. Nagyon engedelmes leány.

– De azt mondja, hogy árvaházban élt. És nem viseli az ön családnevét. Miért? – kérdezte a Nagyasszony.

Szünet következett. Igazából sosem értettem, miért nem azonos a családnevem a nagyapáméval. Ismét közelebb léptem az ajtóhoz, és a fülemet a fához szorítottam.

– Mert meg akarom védeni Briennát az apjától, madame.

– Monsieur, attól félek, nem vehetem föl, ha a lány veszélyes helyzetben van…

– Csak egy pillanat türelmét kérem, madame. Brienna kettős állampolgárságú. Az anyja – boldogult lányom – valeniai volt. Az apja maevanai. Tud a lányáról, és aggódom… aggódom, hogy keresheti a gyermeket, és a családnevem alapján rá is találhat.

– És az miért lenne olyan szörnyű?

– Mert az apja…

A házban nyílt és csukódott egy ajtó, azután léptek kopogtak a folyosón. Visszarohantam a padhoz, szinte rázuhantam, amitől a bútor rövid lábai olyan hanggal csúsztak meg a padlón, amilyet az ad, ha a körmöt végighúzzák a táblán.

Nem mertem fölnézni, az arcom égett a bűntudattól, miközben a cipők tulajdonosa közelebb jött hozzám, végül megállt, egyenesen előttem.

Azt gondoltam, a komornyik az, amíg föl nem pillantottam, és meg nem láttam, hogy egy borzasztóan jóképű fiatalember az, haja akár a nyári búzamező. Magas volt és elegáns, nadrágján és zubbonyán sehol egy ránc, és mi több… kék köpenyt hordott. Akkor hát hivatott, a tudás mestere, a kék szín ezt jelezte, és éppen most fedezte föl, hogy hallgatóztam a Nagyasszony ajtajánál.

Lassan leguggolt, hogy belenézhessen gyanakvó szemembe. Könyvet tartott a kezében, és feltűnt, hogy a szeme ugyanolyan búzavirágkék, mint a tudósköpeny.

– Hát te ki lennél? – kérdezte.

– Brienna.

– Szép név. Arden leszel itt Magnaliában?

– Nem tudom, monsieur.

– Az akarsz lenni?

– Igen, monsieur.

– Nem kell „monsieur-nek” hívnod – helyesbített szelíden.

– Akkor hogyan szólítsam, monsieur?

Nem válaszolt, csak nézett. A fejét oldalra döntötte, szőke haja úgy hullott a vállára, mint az anyaggá lett napsugár. Szerettem volna, ha elmegy, ugyanakkor még tovább szerettem volna beszélgetni vele.

Ebben a pillanatban nyílt a dolgozószoba ajtaja. A tudás mestere fölállt, és a hang felé fordult. Tekintetem megállapodott a kék köpeny hátán, ahova ezüstfonallal egy csillagképet hímeztek. Ámulva néztem, szerettem volna megkérdezni, hogy mit jelent.

– Ó, Cartier mester! – mondta a Nagyasszony a küszöbről. – Bekísérné Briennát a dolgozószobába?

A fiatalember hívogatóan, tenyérrel fölfelé nyújtotta a kezét. Óvatosan beleengedtem az ujjaimat a markába. Az enyém meleg volt, az övé hideg. Egymás mellett vágtunk keresztül a folyosón a várakozó Nagyasszonyig. Cartier mester megszorította az ujjaimat, mielőtt elengedte volna őket, hogy továbbmenjen a folyosón; így bátorított, hogy ne féljek, egyenesen és büszkén álljak, és találjam meg a helyem ebben a házban.

Beléptem a dolgozószobába, az ajtó halk kattanással záródott be mögöttem. A nagyapám az egyik székben ült; mellette állt a másik szék, amelyet nekem szántak. Halkan beleereszkedtem, miközben a Nagyasszony megkerülte az íróasztalát, és nagy ruhasuhogással helyet foglalt.

Meglehetősen szigorú külsejű asszony volt; magas homloka elárulta, hogy sok éve fésüli hátra a haját a szoros paróka alá, amelynek fehér gyűrűit csaknem teljesen eltakarta az elegáns, csúcsos, fekete bársony főkötő. Ejtett derekú sötétbordó ruhájának szögletes nyakkivágását gyöngyökkel hímezték ki. Miközben magamba szívtam koros szépségének látványát, tudatosodott bennem, hogy ő az, aki bevezethet egy olyan életbe, amelyet máskülönben képtelen lennék elérni. Hivatott lehetek.

– Köszöntlek, Brienna – mondta mosolyogva.

– Madame – feleltem illendően, a ruhámba törölve izzadt tenyeremet.

– A nagyapád csodálatos dolgokat mond rólad.

Bólintottam, és félszegen sandítottam nagyapámra. Kritikus szemmel nézett, ismét a zsebkendőjét markolva, mintha kapaszkodnia kellene valamibe.

– Mely hivatás vonz a leginkább, Brienna? – kérdezte a Nagyasszony. Figyelmem visszatért hozzá. – Vagy talán van természetes hajlamod valamelyikre?

Isten az égben, fogalmam sem volt róla. Elmém ismét végigsöpört a hivatásokon: művészet… zene… színjátszás… ékesszólás… tudás. Őszintén szólva, egyikhez sem volt se kedvem, se tehetségem. Így hát az elsőt mondtam, amely az eszembe jutott:

– Művészet, madame.

Rémületemre kihúzott egy fiókot, elővett egy négyszög alakú pergament és egy ceruzát. Letette az asztal sarkára, éppen elém.

– Rajzolj nekem valamit! – biztatott.

Szerettem volna a nagyapámra nézni, de abból kiderült volna a suskus. Nagyapa tudta, hogy nem vagyok művész, és én is tudtam, mégis úgy markoltam meg a ceruzát, mintha az lennék.

Mély lélegzetet vettem, és olyasmire gondoltam, amit szerettem: a fára, amelyik az árvaház hátsó udvarában nőtt, egy bölcs, magas, öreg tölgyre, amelyre imádtunk felmászni. Így hát azt mondtam magamnak, egy fát mindenki le tud rajzolni.

Rajzoltam, miközben a Nagyasszony a nagyapámmal társalgott; próbálták megteremteni számomra a szükséges magányt. Amikor befejeztem, letettem a ceruzát, és vártam; mereven bámultam, ami kikerült a kezem alól.

Szánalmas rajz volt. Egyáltalán nem hasonlított arra a képre, amely az elmémben élt.

A Nagyasszony feszülten nézte a rajzomat; észrevettem, hogy kissé összevonja a szemöldökét, de a szeme nem árult el semmit.

– Biztos, hogy művészetet akarsz tanulni, Brienna? – Nem ítélkezett, de éreztem a szavai mélyén a leheletnyi kétséget.

Kevés híján kiböktem, hogy nem, én nem tartozom ide. De amikor arra gondoltam, hogy vissza kell térnem az árvaházba, vagy arra, hogy csak cseléd, esetleg szakácsnő válhat belőlem, mint ahogy az összes lányból az árvaházban, beláttam, hogy ez az egyetlen esélyem, ha el akarom kerülni ezt a sorsot.

– Igen, madame.

– Akkor kivételt teszek veled. Már van öt, veled egykorú lány Magnaliában. Te leszel a hatodik arden, és a művészetet fogod tanulni Solene mesternő irányításával. Itt töltöd a következő hét évet az ardennővéreiddel, tanulsz, fejlődsz és készülsz a tizenhetedik nyári napfordulódra, amikor hivatott leszel, és szerzel magadnak egy pártfogót. – Szünetet tartott, és én megrészegültem attól, amit hallottam. – Elfogadható ez így?

Pislogtam, azután dadogni kezdtem:

– Igen, de mennyire, madame!

– Helyes. Monsieur Paquet, hozza vissza Briennát az őszi napéjegyenlőség idején, a tandíjjal egyetemben!

Nagyapám máris felállt és meghajolt. Megkönnyebbülése úgy töltötte be a szobát, mint a túl erős kölniszag.

– Köszönöm, madame. El nem mondhatom, mennyire örülünk! Brienna nem fog csalódást okozni önnek.

– Nem, azt én sem hiszem – értett egyet a Nagyasszony.

Fölálltam, ügyetlenül pukedliztem, azután követtem nagyapát az ajtóhoz. De mielőtt visszaértem volna a folyosóra, hátralestem az igazgatónőre.

A Nagyasszony szomorúan figyelt. Csak kislány voltam, de ismertem ezt a pillantást. Nem tudom, mit mondott a nagyapám, de az meggyőzte, hogy fölvegyen. Nem a saját érdemeimnek vagy képességeimnek köszönhettem. Talán az apám neve késztette erre? A név, amelyet nem ismerek? Számított egyáltalán ez a név?

A Nagyasszony meg volt győződve róla, hogy szánalomból fogadott be, és sosem leszek hivatott.

Abban a pillanatban határoztam el, hogy bebizonyítom, mennyire téved.

1

LEVELEK ÉS LECKÉK

1566 késő tavasza

Francis hetente kétszer megbújt a könyvtár ablaka előtt virágzó borókabokorban. Néha szívesen megvárakoztattam; hosszú lábát és türelmét próbára téve élvezettel képzeltem el, hogyan lapít a bokorban. De már csak egy hét választott el a nyári napfordulótól, ezért sietnem kellett. Továbbá ideje volt közölnöm vele. A gondolattól felgyorsult a pulzusom, miközben beléptem a könyvtár csöndes, délutáni árnyai közé.

Mondd meg neki, hogy ez lesz az utolsó alkalom!

Könnyű kézzel feltoltam az ablakot, amelyen át megcsapott a kertek édes illata. Francis felemelkedett vízköpő pozíciójából.

– De szereted várakoztatni a férfiakat – morogta, bár ő mindig ezzel üdvözölt. Arca leégett a napon, fekete haja kibomlott a fonatból. Átizzadta a kengyelfutók barna egyenruháját, szíve fölé tűzött kitüntetéseinek rövid sora villogott a napsütésben. Azzal dicsekedett, hogy ő a leggyorsabb kengyelfutó egész Valeniában, bár azt híresztelték róla, hogy már huszonegy éves.

– Ez az utolsó alkalom, Francis – figyelmeztettem, mielőtt meggondolhattam volna magam.

– Az utolsó alkalom? – visszhangozta, de máris vigyorgott. Ismertem ezt a mosolyt. Akkor szokta felölteni, ha keresztül akarta vinni az akaratát. – Miért?

– Miért? – kiáltottam, miközben elhessegettem egy túl kíváncsi poszméhet. – Még kérdezned kell?

– A legnagyobb szükségem éppen ezúttal van önre, mademoiselle – felelte, és két kis borítékot vett elő az inge belső zsebéből. – Nyolc nap múlva itt a sorsdöntő nyári napforduló.

– Pontosan, Francis – vágtam vissza. Tudtam, hogy ő úgyis csak ardennővéremre, Sibylle-re gondol. – Nyolc nap, és nekem még sok mindent kell megtanulni. – Tekintetem megállapodott a kezében levő borítékokon; az egyiket Sibylle-nek címezték, de a másikat nekem. Felismertem a nagypapa kézírását; végre válaszolt! A szívverésem felgyorsult, amikor elképzeltem, mit tartalmazhat az összehajtogatott levél…

– Félsz?

Pillantásom visszaugrott Francis arcára.

– Hát persze, hogy félek.

– Nem kellene. Én azt hiszem, kiválóan fogsz szerepelni. – A változatosság kedvéért most nem bosszantott. Kedves, derűs őszinteség csengett a hangjában. Én is ugyanígy szerettem volna hinni abban, hogy nyolc nap múlva, amikor beköszönt a tizenhetedik nyaram, hivatott leszek és kiválasztott.

– Kétlem, hogy Cartier mester…

– Kit érdekel, mit gondol a mestered? – szakított félbe közömbös vállvonogatással. – Csak azzal kellene törődnöd, amit te gondolsz.

Ezzel gondolkodóba ejtett. Igyekeztem elképzelni, hogy vajon Cartier mester mit válaszolna egy ilyen kijelentésre.

Hét éve ismertem. Francist pedig hét hónapja.

Múlt novemberben találkoztunk először; a nyitott ablaknál ülve vártam, hogy Cartier megérkezzen a délutáni órára, és Francis ekkor haladt el a kavicsos úton. Ardennővéreimhez hasonlóan én is tudtam, kicsoda; gyakran láttuk, amint hozza-viszi a Magnalia Ház leveleit. De ez volt az első személyes találkozásunk, amikor megkérdezte, átadnék-e egy titkos levelet Sibylle-nek. Amit én meg is tettem, és így keveredtem bele a kapcsolatukba.

– Én törődöm azzal, amit Cartier mester gondol, mert ő fog hivatottá nyilvánítani – vitatkoztam.

– A szentekre, Brienna! – felelte. Egy pillangó csapongott széles válla körül. – Nem gondolod, hogy neked kellene hivatottá nyilvánítani magadat?

Erre nem tudtam mit mondani. Francis kihasználta a hallgatásomat.

– Mellesleg ismerem a pártfogókat, akiket a Nagyasszony meghívott a napforduló ünnepére.

– Micsoda? Hogyan?

Persze tudtam, hogyan. Ő továbbította az összes levelet, látta a neveket és a címeket. Összehúzott szemmel néztem rá. Gödröcskék jelentek meg az arcán, és ismét az a mosoly. Tökéletesen megértettem, miért tetszik a fiú Sibylle-nek, bár számomra túlságosan dévaj volt.

– Ó, add már ide a nyamvadt leveleket! – kiáltottam, és kinyúltam az ablakon, hogy elragadjam őket a kezéből.

Ő épp erre számított, és kitért előlem.

– Nem is érdekel, kik a pártfogók? – kötözködött. – Nyolc nap múlva az egyik a te protektorod lesz…

Rámeredtem, mégsem az ő kisfiús arcát és nyurga termetét láttam, hanem a kiszikkadt kertet, amely esőre várva borzongott az enyhe szellőtől.

– Csak add ide a leveleket!

– De ha ez az utolsó levelem Sibylle-hez, néhány dolgot át kell írnom benne.

– Szent LeGrandra, Francis, nincs időm a játékaidra!

– Csak még egy levél! – esedezett. – Nem tudom, hol lesz Sibylle egy hét múlva.

Sajnálnom kellett volna – ó, mily fájó egy elhivatottat szeretni, ha mi nem lehetünk azok! De ragaszkodtam az elhatározásomhoz. Küldjön csak Sibylle-nek olyan levelet, amelyet szokott! Végül mégis sóhajtva beleegyeztem a dologba, főként mivel szerettem volna megkapni a nagyapám levelét.

Francis végül odaadta őket. Nagypapáét egyenesen zsebre vágtam, de Francisé a kezemben maradt.

– Miért írtál dairinül? – kérdeztem a kusza betűket nézve.

Francis az északi királynő birodalmának, Maevanának a nyelvét használta. Sibylle-nek, az én napomnak, holdamnak, életemnek és fényemnek. Csaknem elnevettem magam, de még időben uralkodtam magamon.

– Ne olvasd el! – kiáltotta, és naptól vörös arca még jobban kipirult.

– A borítékon van, te balga. Még szép, hogy elolvasom.

– Brienna…

Felém nyúlt, és már előre örültem, hogy végre én ugrathatom őt, amikor meghallottam, hogy nyílik a könyvtár ajtaja. Hátra sem kellett néznem, tudtam, hogy Cartier az. Három éve csaknem minden napomat vele töltöttem, a lelkem megszokta, hogy jelenléte csöndet parancsol a szobában.

Francis levelét bedugtam a zsebembe a nagypapáé mellé. Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, és leengedtem az ablakot. A kelleténél egy pillanattal később kapott észbe, így az ujjait odacsíptem a párkányhoz. Tisztán kivehető volt, ahogy feljajdul, de reméltem, hogy Cartier nem hallja meg az ablak koppanásától.

– Cartier mester – üdvözöltem pihegve, és sarkon fordultam.

Nem nézett rám. Letette bőrtáskáját egy székre, könyveket vett ki belőle, és az asztalra tette őket.

– Ma nem nyitsz ablakot? – kérdezte, de még ekkor sem nézett rám.

Ez lett volna a leghőbb kívánságom; éreztem, ahogy az arcom lángra kap, amihez semmi köze sem volt a napfénynek.

– Ma elég zsémbesek a poszméhek – feleltem, és óvatosan hátralestem. Francis az istálló felé loholt a kavicsos ösvényen. Ismertem Magnalia szabályait; tudtam, hogy nem lehetnek szívügyeink, amíg ardenek vagyunk. Cinikusabban fogalmazva: nem szabad, hogy rajtakapjanak minket. Ostoba voltam, hogy besegítettem Sibylle és Francis levelezésébe.

Visszafordultam, és láttam, hogy Cartier figyel.

– Hogy állsz a valeniai házakkal? – intett, hogy menjek oda az asztalhoz.

– Nagyon jól, mester – feleltem, és elfoglaltam a szokott helyemet.

– Akkor kezdetnek sorold fel a Renaud-ház elsőszülött fiait! – Leült velem szemben.

– A Renaud-házét?

A szentekre, hát persze, hogy a legnépesebb királyi famíliát kérdezi. Az egyetlent, amelyet nehezen tudtam bemagolni.

– Ez királyunk családja – emlékeztetett azzal a jeges tekintetével. Sokszor láttam már ezt a pillantást, csakúgy, mint ardennővéreim, akik zárt ajtók mögött mind panaszkodtak Cartier-re. Ő volt a legszemrevalóbb a magnaliai arialok közül, a tudás oktatója, ugyanakkor a legszigorúbb. Oriana ardennővérem azt állította, hogy a mellében kő van szív helyett. Készített is róla egy karikatúrát, amelyen éppen egy sziklából lép elő.

– Brienna! – szólt rám, és türelmetlenül csettintett az ujjával.

– Bocsánat, mester. – Törtem a fejemet, hogy kivel is kezdődik a királyi családfa, de közben csak a nagyapám levelére tudtam gondolni, amely a zsebemben várakozott. Miért tartott neki ilyen sokáig, hogy írjon?

– Azzal, ugye, tisztában vagy, hogy a tudás hivatása követeli a legtöbbet a hivatottaktól? – mondta Cartier, amikor a csönd kezdett túl hosszúra nyúlni.

A szemébe néztem. Csak nem arra céloz tapintatosan, hogy nincs bennem elég erő a tudáshoz? Néhány reggelen ugyanis én is ezt gondoltam.

A magnaliai első évben a művészet hivatását tanultam. Mivel nem voltak művészi hajlamaim, a következő évet a zenére pazaroltam. Azonban éneklésem minősíthetetlen volt, az én kezemben a hangszerek nyávogtak. A harmadik évemben a színjátszással próbálkoztam, amíg rá nem jöttem, hogy képtelen vagyok legyőzni a lámpalázamat. Így hát a negyedik évemet az ékesszólásnak szenteltem; nagyon idegesítő év volt, nem is akartam emlékezni rá. Azután tizennégy évesen oda kellett állnom Cartier elé, és arra kellett kérnem, fogadjon el ardenjéül, tegyen a tudás mesternőjévé abban a három évemben, ami Magnaliában még hátravan.

Ugyanakkor tudtam – és gyanítom, arialoktatóim is tudták –, hogy csak azért az egyvalamiért vagyok itt, amit a nagyapám elmondott nekik hét évvel ezelőtt. Nem azért, mert megérdemlem; nem a túláradó tehetségem juttatott be ide, mint a másik öt ardent, akiket úgy szerettem, mint a testvéreimet. De talán éppen ezért akartam bebizonyítani, hogy a hivatottságot, ellentétben azzal, amit egyesek hisznek róla, nem örököljük; bárki elsajátíthatja, legyen közrendű vagy nemes, még akkor is, ha nem született tehetség.

– Talán vissza kellene térnünk az első leckéhez – zökkentett ki Cartier a révedezésből. – Mi a hivatás, Brienna?

A hivatás kátéja. Az egyik első szöveg volt, amelyet be kellett magolnom, és amelyet az ardeneknek kívülről kellett fújniuk.

Nem lekezelésből kérdezte ezt éppen most, nyolc nappal a nyári napforduló előtt, de akkor is kényelmetlenül éreztem magamat egy pillanatra. Kiolvastam a szeméből, hogy ez több volt egy egyszerű kérdésnél.

Mit akarsz, Brienna?, kérdezte némán a pillantása, miközben farkasszemet nézett velem. Miért akarsz hivatott lenni?

Így hát megadtam neki a választ, amit belém sulykolt, mert úgy éreztem, ez lesz a legbiztonságosabb.

– A hivatásnak öt szíve van – kezdtem. – Hivatás a művészet, a zene, a színház, az ékesszólás és a tudás. A hivatás a feltétlen odaadás; buzgalom és szenvedés; nyugalom és lelkesedés. Nem ismer határokat, élhet férfiban és nőben, rangtól, méltóságtól, örökségtől függetlenül. A hivatás férfivá és nővé lesz, a férfi vagy a nő lesz maga a hivatás. A hivatás a szellem és a test kiteljesedése, az odaadás, az önfeláldozás és a tettek foglalata.

Nem tudtam volna megmondani, hogy Cartier-nek csalódást okozott-e a betanult válaszom. Mindig fegyelmezte az arcát, sose láttam mosolyogni, sose hallottam nevetni. Néha úgy éreztem, nem sokkal idősebb nálam, azután mindig emlékeztettem magam, hogy az én lelkem fiatal, Cartier-é pedig nem. Sokkal tapasztaltabb, tanultabb volt, nem valószínű, hogy sokáig lehetett gyermek. Korától függetlenül óriási tudást birtokolt.

– Engem választottál utoljára, Brienna – mondta végül, elengedve a füle mellett az elszajkózott szöveget. – Három éve jöttél oda hozzám, hogy megkérj, készítselek fel a tizenhetedik nyári napfordulóra. Ahelyett, hogy hét évem lett volna rá, hogy felkészítselek a tudás mesternőjévé, erre mindössze három évem volt.

Nem szerettem, ha erre emlékeztettek. Ciri jutott az eszembe, a tudás másik ardenje. Ciri mohón habzsolta a tudást, de neki hét éve volt erre. Természetesen kisebbrendűségi érzésem volt, ha hozzá mértem magam.

– Bocsáss meg, hogy nem vagyok Ciri – mondtam, még mielőtt magamba fojthattam volna a gúnyt.

– Ciri tízéves korában kezdte a tanulást – emlékeztetett nyugodt hangon, miközben elmerült az asztalán levő egyik könyvben. Ha begyűrt sarkú lapokhoz ért – utálta, ha ilyet tesznek egy könyvvel –, gyengéden kisimította az ódon papírt.

– Bánod, hogy ezt választottam, mester? – Holott igazából ezt akartam kérdezni: Miért nem utasítottál el, amikor három évvel ezelőtt megkértelek, hogy légy a mesterem? Ha három év nem elég nekem, hogy hivatott legyek, miért nem mondtad meg nekem? De talán benne volt a pillantásomban, mert rám nézett, aztán lustán visszatért a könyvekhez.

– Csak néhány dolgot bánok, Brienna – felelte.

– Mi történik, ha nem találok pártfogóra a napfordulón? – kérdeztem, noha tudtam, mi lesz azokkal az ifjakkal és leányokkal, akik elbuknak a hivatottság útján. Megtört, kallódó személyekké lesznek, sehova sem tartoznak, a hivatottak és a közemberek egyformán kerülik őket. Hogy ilyen sok év és ennyi beleölt munka után se lehessen hivatott valaki… örökre rajta marad a bélyeg, hogy alkalmatlan. Már nem arden, de nem is hivatott, és amennyiben hasznossá akarja tenni magát, kénytelen visszasüllyedni a társadalomba.

Miközben Cartier válaszára vártam, eszembe jutott az egyszerű metafora, amelyre Solene mesternő tanított meg a művészetnek szentelt első évben (miután rájött, hogy semmiképpen nem leszek művész). Az elhivatottságnak szakaszai vannak. Az ember ardenként kezd, ami hasonlít a hernyóra. Ilyenkor a lehető legtöbb tudást kell behabzsolnunk, hogy mesterré lehessünk. Ha valaki csodagyerek, erre két év is elég, de tarthat tíz évig is, ha lassabban tanul. A Magnalia Háznak hétéves programja van, és nagyon szigorú a többi valeniai iskolához képest, amelyek gyakran engedélyeznek nyolc-kilenc év tanulást. Ezt követi a hivatottság, amit a köpeny és a cím jelez. Utána jön a pártfogoltság: ez olyan, mint a gubó, amely védi és érleli a hivatottat, miközben felkészül az utolsó szakaszra, hogy pillangó legyen, és önállóan kirepüljön a világba.

Éppen a pillangókon révedeztem, amikor Cartier azt felelte:

– Te lennél az első a magad nemében, kis arden.

Nem tetszett a válasza. Mélyebbre süllyedtem a brokáttal kárpitozott székben, amelynek olyan szaga volt, mint a könyveknek és a magányosságnak.

– Ha úgy gondolod, hogy kudarcot vallasz, akkor valószínűleg így is történik – folytatta, és belefúrta ragyogó kék pillantását az én barna szemembe. Porszemek apró örvényei táncoltak a kettőnk közötti szakadékban. – Egyetértesz?

– Természetesen, mester.

– A szemed sosem hazudik, Brienna. Meg kellene tanulnod fegyelmezettebbnek lenni, amikor füllentesz.

– Szívembe fogom vésni ezt a tanácsot.

Oldalra hajtotta a fejét, de a tekintete még mindig fogva tartotta az enyémet.

– El akarod mondani, mire gondolsz valójában?

– A napfordulóra – feleltem, talán egy kicsit túl gyorsan is. Ez csak a féligazság volt, de eszembe sem jutott, hogy beszéljek Cartier-nek a nagyapám leveléről, mert megkért volna, hogy olvassam fel.

– Nos, ez az óra hiábavaló volt – mondta, és felállt.

Csalódott voltam, amiért ilyen hamar befejezte – nem szalaszthattam el egyetlen óráját sem, amit hajlandó volt adni – mégis megkönnyebbültem. Úgysem tudtam összpontosítani semmire, amíg a nagypapa levele parázsként égette a zsebemet.

– Miért nem töltöd a délután azzal, hogy önállóan tanulsz? – javasolta, és az asztalon heverő könyvek felé intett. – Vidd magaddal ezeket, ha akarod!

– Igenis. Köszönöm, Cartier mester. – Én is fölálltam, és pukedliztem. Rá sem nézve összeszedtem a könyveket, és nyugtalanul kisiettem a könyvtárból.

Kint a kertben bementem a sövények közé, így Cartier nem láthatott a könyvtárablakból. Az ég szürkén hullámzott odafönt, vihar fenyegetett, így leültem az első padra, a könyveket pedig gondosan magam mellé tettem.

Elővettem, magam elé tartottam a nagyapám levelét. Girbegurba betűivel írott nevem olyan lett a pergamenen, mint egy grimasz. Feltörtem a vörös viaszpecsétet, és remegő kézzel szétnyitottam a levelet.

1566. június 7.

Legdrágább Briennám!

Bocsáss meg nekem, amiért ilyen sokáig nem válaszoltam. Sajnos, egyre jobban fájnak az ujjaim, az orvos arra utasított, hogy keveset írjak, vagy fogadjak írnokot. Meg kell mondanom, nagyon büszke vagyok rád, az anyád – az én édes Rosalie-m – ugyancsak büszke lenne, ha tudná, hogy már csak napok választanak el a hivatottságtól. Kérlek, írj nekem a napforduló után, meséld el, milyen pártfogót választottál!

Hogy válaszoljak a kérdésedre… Attól tartok, a válaszomat ismerősnek fogod tartani. Apád nevét nem érdemes megjegyezni. Az anyádat megszédítette csinos arca és mézédes beszéde. Félek, csak ártalmadra lenne, ha megtudnád a nevét. Igen, kettős állampolgárságú vagy, azaz félig maevanai. Mégsem szeretném, ha megkeresnéd. Biztos vagyok benne, hogy ugyanazokat a hibákat találnád benne, mint én. És nem, angyalom, nem érdeklődött utánad. Egyszer sem keresett. Ne feledd, törvénytelen vagy, és a legtöbben hátrahőkölnek, amikor meghallják ezt a szót!

Ne felejtsd el, hogy nagyon szeretlek, és apád helyett is apád vagyok!

Csókol nagyapád

Összegyűrtem a levelet, az ujjaim olyan fehérek voltak, mint a papír, a szemem könnyben úszott. Butaság azon sírni, hogy nagyapám továbbra sem hajlandó megmondani annak a férfinak a nevét, aki az apám. Holott nekem hetekig kellett gyűjtenem a bátorságot, hogy egyáltalán meg merjem írni azt a levelet!

Úgy döntöttem, felhagyok a kérdezősködéssel. Nem számít a név.

Ha az anyám élne, mit mondana róla? Hozzáment volna? Vagy talán már nős volt, és a nagyapámat azért sérti már a puszta gondolat is, hogy ő az apám? Szégyenteljes, házasságtörő kapcsolat egy valeniai nő és egy maevanai férfi között.

Ó, az anyám! Néha úgy rémlett, emlékszem dallamos hangjára, karjának ölelésére, illatára. Levendula és lóhere, napsütés és rózsák. Sorvadásban halt meg, amikor hároméves voltam, és Cartier egyszer azt mondta, hogy ritkaság, ha az embernek ilyen korai emlékei vannak. Akkor talán minden az agyamban van, amire emlékezni szeretnék anyáról?

Akkor miért fáj olyasvalakire gondolni, akit sosem ismertem igazán?

Zsebre gyűrtem a levelet, hátradőltem. A cakkos levelek úgy simogatták a hajamat, mintha a sövény szeretne megvigasztalni. Nem akartam a múltam törmelékeivel foglalkozni. Nem számítanak. Arra kellett gondolnom, ami nyolc nap múlva lesz, amikor elérkezik a napforduló, amikor hivatottá kell lennem, és végre megkapom a köpenyemet.

El kellett olvasnom Cartier könyveit ahhoz, hogy bevéshessem a szavakat az emlékezetembe.

De mielőtt megérinthettem volna a lapokat, halk léptek neszét hallottam a füvön, és Oriana bukkant föl az ösvényen.

– Brienna! – kiáltotta. Fekete haját derékig érő, rendetlen varkocsba fonta. Barna bőre és ardenegyenruhája festékes volt a műteremben töltött végtelen órák után. Oriana öltözéke varázslatos színek teremtéséről árulkodott, az enyém unalmasan tiszta és gyűrött volt. Mind a hat magnaliai arden ugyanolyan piszokszürke ruhát viselt, amelyeknek magas gallérját, hosszú, csúnya ujját és illedelmes szabását egy emberként utáltunk. Isteni lesz mihamarabb megszabadulni tőlük.

– Hát te mit csinálsz? – kérdezte közeledő ardennővérem. – Már megint Cartier mester mérgesített fel?

– Dehogy, azt hiszem, ez alkalommal fordítva történt. – Fölálltam, a könyveket az egyik kezembe fogtam, a másikkal belekaroltam Orianába. Egymás mellett lépkedtünk, Oriana kicsi és karcsú volt az én magasságomhoz és hosszú lábaimhoz képest. Le kellett lassítanom, hogy tartani tudja velem a lépést. – Hogy állsz a záróképeiddel?

Fújt egyet, fanyarul rám mosolygott, és letépett egy rózsát a bokorról.

– Gondolom, készen lesznek.

– Kiválasztottad már, melyiket fogod kiállítani napforduló idején?

– Igen.

Mesélni kezdett arról, milyen képeket akar megmutatni a pártfogók előtt, én pedig figyeltem, amint idegesen forgatta a rózsát.

– Ne aggódj! – mondtam. Megálltam, így szembekerültünk egymással. A távolban felmorajlott az ég, a levegő megtelt az eső illatával. – Kiválóak a festményeid. Én máris látom.

– Mit? – kérdezte Oriana, és a rózsát gyöngéden a fülem mögé tűzte.

– Hogy a pártfogók harcolni fognak érted. Te kapod a legmagasabb díjat.

– Ugyan, dehogy! Bennem nincs meg Abree bája, Sibylle szépsége, Merei kedvessége, vagy a ti tudásotok Cirivel.

– De a műveid ablakot nyitnak egy másik világba – mondtam, és elmosolyodtam. – Valódi adottság segíteni másoknak, hogy másképpen lássák a világot.

– Mikor lettél költő, barátném?

Fölnevettem, de a hangomat elnyelte a mennydörgés. Ahogy a vihar jajszava elhalkult, Oriana azt mondta:

– Tartozom egy vallomással.

Maga után vonszolt az ösvényen, miközben eleredt az eső, én pedig zavartan követtem, mert Oriana volt az egyetlen arden, aki sosem szegte meg a szabályokat.

– És mivel… – nógattam.

– Tudtam, hogy itt leszel a kertben, és azért jöttem, hogy kérjek tőled valamit. Emlékszel, hogy a többieket is lerajzoltam? Hogy emlékezhessek rátok, miután a jövő héten elválnak útjaink? – várakozóan nézett rám borostyánszínű szemével.

Magamba fojtottam bosszús nyögésemet.

– Ori, én nem bírok olyan sokáig üldögélni.

– Abreenek sikerült. Pedig tudod, hogy folyton nyüzsög. És egyáltalán mit jelent, hogy nem bírsz olyan sokáig üldögélni? Örökké üldögélsz Cirivel és Cartier mesterrel, és egyik könyvet olvassátok ki a másik után!

Kelletlenül mosolyogtam. Egy teljes éve kérlelt, hadd rajzoljon le, én azonban annyira belemerültem a tanulásba, hogy nem volt időm olyasmikre, mint egy portré. Délelőttönként Cartier-vel és Cirivel voltak óráink, azután eljött a délután, amikor rendszerint magánórákat vettem Cartier-től, mert nehéz volt befogadnom mindazt a tudást, amire szükségem volt. Miközben fárasztó órákon át figyeltem a napfény vándorlását a padlón, ardennővéreimnek rendelkezésükre állt a délután. Hányszor hallottam víg nevetésüket, amely betöltötte a házat, miközben én az emlékezetemet kínoztam Cartier irányítása alatt!

– Nem tudom. – Haboztam, megigazítottam a könyveket a karomban. – Tanulnom kellene.

Megkerültük a sövényt, és beleütköztünk Abreebe.

– Meggyőzted? – kérdezte Abree Orianától, én pedig rájöttem, hogy ez csapda volt. – Ne nézz így ránk, Brienna!

– Hogyan? – vágtam vissza. – Mindketten tudjátok, hogy ha meg akarom szerezni a köpenyemet, hogy ha nyolc nap múlva egy pártfogóval akarok távozni, akkor minden percet…

– Unalmas sorok bemagolásával kell töltened, igen, tudjuk – vágott közbe Abree. Sűrű, vörösbarna haja kibontva omlott a vállára. Néhány lehullott levél akadt meg a fürtjeiben, mintha bokrok és szederindák között kúszott volna. Arról volt közismert, hogy a szabadban gyakorolja szövegeit Xavier mesterrel; többször láttam a könyvtár ablakából, ahogy hempereg a füvön, és bogyókat nyom szét a ruhaderekán, hogy vért utánozzanak, miközben a fellegeknek deklamál. Most sárfoltok is voltak a szoknyáján a gyümölcslé pecsétjei mellett, vagyis éppen próbált.

– Kérlek, Brienna! – könyörgött Oriana. – Mindenkit lerajzoltam, de te…

– Alig várod majd, hogy lerajzoljon, különösen, miután meglátod, milyen kellékeket találtam neked – mondta Abree kaján vigyorral.

Ő volt a legmagasabb köztünk, legalább egy tenyérnyivel magasodott fölém is.

– Kellékeket! – kiáltottam. – Figyeljetek, nem fogok… – De ismét dörgött az ég, elfojtva gyenge tiltakozásomat, és mielőtt megállíthattam volna, Oriana kikapta a kezemből a könyveket.

– Előremegyek intézkedni! – kiáltotta Oriana, aki máris három lépésre volt tőlem, mintha a távolsággal csökkenne annak az esélye, hogy meggondolom magam. – Abree, hozd a műterembe!

– Igenis, milady! – Abree játékosan meghajolt.

Oriana futva keresztülvágott a füvön, a hátsó ajtó felé.

– Gyere már, Brienna! – nógatott Abree. Eleredt az eső, máris foltos lett tőle a ruhánk. – Ki kell élvezned ezeket az utolsó napokat!

– Nem tudom élvezni őket, ha azért izgulok, hogy alkalmatlan leszek. – Elindultam a ház felé, kirántottam a varkocsomból a szalagot. Hosszú hajam kibomlott, aggodalmasan igazgattam az ujjaimmal.

– Nem leszel alkalmatlan! – Egy kis szünet után folytatta: – Cartier mester szerint az leszel?

Félúton jártam a gyepen, máris átázva és szorongva a bizonytalan jövő miatt, amikor Abree utolért. Megragadta a karom, és megpördített.

– Kérlek, Brienna! Egyezz bele a portréba, a kedvemért, Oriana kedvéért!

Felsóhajtottam, de már mosolyogtam.

– Jól van. De nem tarthat egész nap.

– Majd meglátod, micsoda izgalmas kellékeket találtam neked! – erősködött izgatottan Abree, és kivonszolt a pázsitról.

– Mit gondolsz, mennyi időbe telik? – lihegtem, ahogy kinyitottuk az ajtót, és átázva, dideregve beléptünk a hátsó csarnok árnyai közé.

– Nem sokáig – felelte Abree. – Ó! Emlékszel, hogyan segítettél kitervelni a darabom második felét? Amelyikben Lady Pumpernickelt börtönbe vetik, mert ellopta a diadémot?

– Ühüm. – Noha már nem tanultam színjátszást, Abree rendszeresen a segítségemet kérte, amikor a színdarabjai cselekményével bajlódott. – Nem tudod, hogyan hozd ki a börtönből?

Zavartan elvörösödött.

– Nem. És mielőtt elmondanád… nem akarom megölni.

Akaratom ellenére elnevettem magam.

– Ez évekkel ezelőtt volt Abree.

Arról az időről beszélt, amikor a színjátszás ardenje voltam, és egy jelenetet kellett írnunk Xavier mesternek. Abree egy komikus jelenetet írt, amelyben két nővér küzd ugyanannak a piperkőcnek a kegyeiért, én pedig véres tragédiát egy lányról, aki ellopja az apja trónját. A végére egy kivétellel mindenkit lemészároltam, és Xavier mester megbotránkozott sötét cselekményvezetésemtől.

– Ha nem akarod megölni – mondtam, miközben elindultunk a folyosón –, találtass vele egy titkos ajtót egy csontváz mögött, vagy nyerjen meg magának egy őrt, aki segíti őt a szökésben, de ennek valami komplikált, szokatlan ára lesz!

– Egy titkos ajtó! – kiáltott föl Abree, és belém karolt. – Úgy intrikálsz, akár egy ördög. Bárcsak én is tudnék így cselekményt szőni! – Amikor lemosolygott rám, sajnálkozás nyilallt belém, amiért túlságosan megijedtem a színpadtól, ezért nem lehetek a színjátszás mesternője.

Abree bizonyára ugyanígy érzett, mert erősebben szorította a karomat, és azt mormolta:

– Még nincs túl késő. Nyolc nap alatt megírhatsz egy két felvonásos darabot, ami hatással lesz Xavier mesterre, és…

– Abree! – játékosan lepisszegtem.

– Így viselkedik Magnalia két ardenje egy héttel a sorsdöntő napforduló előtt? – Összerezzentünk a hangra, és megtorpantunk a folyosón. Meglepetésünkre Therese mesternő, az ékesszólás hegyes orrú arialja volt az. Karjait keresztbe fonta, szemöldökét felvonta, láthatólag megbotránkoztatta, hogy bőrig vagyunk ázva. – Úgy viselkedtek, mint a gyerekek, nem pedig úgy, mint azok az ifjú nők, akik nemsokára megkapják a köpenyüket.

– Elnézést, Therese mesternő! – mormoltam, és mély tisztelettel pukedliztem. Abree követte példámat, noha az ő pukedlije eléggé hanyag volt.

– Hozzátok rendbe magatokat, mielőtt a madame meglát!

Abree és én egymás lábára léptünk, annyira igyekeztünk eltűnni a szeme elől. Elloholtunk a folyosón az előcsarnokba, ahonnan a lépcsők indultak.

– Hát ez maga az ördög! – suttogta Abree túlságosan hangosan, miközben fölfelé menekültünk a lépcsőn.

– Abree! – dorgáltam, közben belebotlottam a ruhám szegélyébe, éppen amikor meghallottam magam mögött Cartier-t.

– Brienna?

Elkaptam a lépcső korlátját. Amikor visszanyertem az egyensúlyomat, megpördültem a lépcsőn, és lenéztem Cartier-re. Az előcsarnokban állt, övvel átfogott, vakítóan fehér zubbonyban. Szürke térdnadrágja csaknem ugyanolyan árnyalatú volt, mint a ruhám. Éppen a köpenyét csatolta magára, hogy kimenjen az esőbe.

– Mester?

– Gondolom, hétfőn szeretnél még egy magánórát, a Cirivel közös foglalkozás után? – kérdőn nézett rám, noha tudta a választ.

Éreztem, hogy a kezem csúszik a korláton. Szokásom ellenére kibontott hajam vad, barna csimbókokban hullott a vállamra, a ruhám átázott, a szoknyámból csöpögő víz halkan muzsikált a márványon. Tudtam, milyen rendetlennek láthat Cartier: egyáltalán nem olyan vagyok, mint egy valeniai végzős, aki éppen hivatott akar lenni, egyáltalán nem hasonlítok arra a tudósra, akit ő akart faragni belőlem. Mégis fölszegtem az állam, és azt válaszoltam:

– Igen, köszönöm, Cartier mester.

– Talán akkor nem lesz nálad levél, ami megzavarhatna? – kérdezte.

Kikerekedett szemmel bámultam rá, hátha kiolvashatok valamit egykedvű arcából.

Megbüntethetett, amiért továbbítottam Francis és Sibylle leveleit, megszegve egy szabályt. Így hát vártam, hogy mit akar.

Ám ekkor megrezzent az ajka – alig észrevehető mozdulat volt, nem nevezhettem mosolynak, habár szerettem volna annak képzelni –, és kurtán biccentett. Kiment az ajtón, eltűnt a viharban. Nem értettem, hogy ez most kegy volt, vagy játék. Szerettem volna, ha még marad, ugyanakkor megkönnyebbültem, hogy elmegy.

Mentem tovább fölfelé a lépcsőn, vizes nyomot hagyva magam után, és azon rágódtam, miként lehet, hogy Cartier mindig ilyen ellentmondásos gondolatokat ébreszt bennem.

2

EGY MAEVANAI PORTRÉ

A műterem olyan hely volt, amelyet kerültem az első, kudarcos magnaliai év óta. De ahogy tétován beléptem azon az esős délutánon, kontyba csavart, vizes hajammal, eszembe jutottak a kellemes emlékek is, amelyek ehhez a szobához fűződtek. Emlékeztem a reggelekre, amelyeken Oriana mellett ültem, miközben Solene mesternő lelkiismeretes utasításait követve rajzoltunk. Emlékszem, amikor először próbáltam festeni, először próbáltam kiszínezni egy könyvlapot, először próbáltam vésni. Azután következtek a sötétebb pillanatok, amikor rájöttem, hogy a művem élettelen, miközben Orianáé lélegzik és életre kel. Vagy az a nap, amikor Solene mesternő félrehúzott és szelíden azt súgta: „Talán a zenével kellene próbálkoznod, Brienna.”

– Szóval itt vagy!

Végignéztem a szobán, és láttam, hogy Oriana éppen helyet készít nekem. Újabb festékcsík vöröslött az arcán. A műteremben mindig tombolt a rendetlenség és a zűrzavar, mert Oriana és Solene mesternő maguk készítették a festékeiket. A szoba leghosszabb asztalát elborították a ceruzákkal és festékekkel teli köcsögök, az olvasztótégelyek, cseréptálak, vizeskorsók, a kréta, a kötegelt pergamen, egy rekesz tojás, egy nagy tálban az őrölt mészpor. A levegőben a terpentin és a rozmaring szaga keveredett azzal a zöld gyomnövényével, amely, ha felforralták, rejtélyes módon rózsaszín festéket engedett ki magából.

Óvatosan megkerültem a festőasztalt, a székeket, dobozokat és festőállványokat. Oriana egy széket állított ahhoz a falhoz, amelyen ablakok futottak végig. Ide kellett ülnöm a vihar fényében, ő pedig lerajzolt.

– Aggódnom kellene ezek miatt… a kellékek miatt, amelyekért Abree úgy odáig van? – kérdeztem.

Oriana éppen válaszolni akart, amikor Ciri lépett be a szobába.

– Megtaláltam. Ez az, amit kerestél, igaz, Oriana? – kérdezte Ciri, a kezében tartott könyvet lapozgatva. Csaknem elbotlott egy festőállványban, miközben felénk jött. Átadta a könyvet Orianának, és rám nézett. – Fáradtnak tűnsz, Brienna. Cartier mester túl keményen hajt?

Nem volt időm válaszolni, mert Oriana boldogan felkiáltott. Odanéztem, hogy minek örül annyira.

– Ez tökéletes, Ciri!

– Egy pillanat! – mondtam. A könyvért nyúltam, kikaptam Oriana kezéből. – Ez Cartier mester egyik könyve Maevana történelméről.

Tekintetem végigfutott az ábrán, majdnem elállt a lélegzetem. Nagyszerű illusztráció volt, egy maevanai királynőt ábrázolt. Felismertem, mert Cartier megtanította Maevana történelmét. Liadan Kavanagh volt, Maevana első királynője. Ami azt is jelentette, hogy varázsereje volt.

Egyenesen, büszkén állt, kibontott, vad, barna haján ezüst ágakon ülő gyémántok csillagkoszorújával, arcán a csülleng nevű növénnyel festett kék csíkokkal. A nyakában ökölnyi kő lógott, a legendás Éjkorány Köve. Páncélja mintha vértől és aranytól fénylő sárkánypikkelyekből készült volna, oldalán hosszú kardot viselt, egyik kezét csípőre tette, a másikkal lándzsát markolt.

– Az ember visszavágyik azokba a napokba, ugye? – kérdezte sóhajtva Ciri, ahogy átlesett a vállam fölött. – Abba az időbe, amikor királynők uralkodtak északon.

– Most nincs idő történelemórára – szólt Oriana, és gyengéden elvette tőlem a könyvet.

– Ugye, nem így akarsz lerajzolni? – kérdeztem, és a szívverésem meglódult. – Ori… ez önhittség lenne.

– Nem, nem lenne – vágott vissza Ciri, aki szeretett vitatkozni. – Te részben maevanai vagy, Brienna. Ki tudná megmondani, nem származol-e a királynőktől?

Kinyitottam a szám, hogy tiltakozzak, ám ekkor bejött Abree egy nyaláb kellékkel.

– Itt vannak! – jelentette ki, és ledobta a holmit a lábunk elé.

Hüledezve figyeltem, ahogy Ciri és Oriana megvizsgálják az olcsó páncél darabjait, a tompa kardot és a sötétkék köpenyt. Színházi kellékek voltak, Abree kétségtelenül Xavier mester jelmeztárából csempészte ki őket.

– Nohát, Brienna! – mondta Oriana, és a mellvérttel a kezében fölegyenesedett. – Hadd rajzoljalak le maevanai harcosként!

Vártak a válaszomra, Oriana a páncéllal, Abree a karddal, Ciri a köpennyel a kezében. Kíváncsian, reménykedve néztek rám. Akkor váratlanul megnyugodtam, és felpezsdült bennem a maevanai vér. Kezdett tetszeni a gondolat.

– Jól van. De ne tartson egész nap! – ismételtem meg. Abree diadalmasan rikkantott, Oriana elmosolyodott, Ciri a szemét forgatta.

Mozdulatlanul és türelmesen viseltem, hogy beöltöztessenek. A portré csak mellkép lesz, így nem számított, hogy ardenegyenruhában vagyok. Páncél takarta el a törzsemet és a karomat. Kék köpeny borult a vállamra, amitől elszorult a szívem, mert óhatatlanul a hivatottak köpenyére kellett gondolnom, és Ciri bizonyára olvasott a gondolataimban.

Felállt, kibontotta a hajamat a kontyból, varkocsot font belőle, és azt mondta:

– Én kértem Abreetől, hogy kék köpenyt hozzon. A saját színedet kell viselned. A mi színünket. – Hátralépett, és elégedetten nézte a művét.

Amikor egy ardenből hivatott lesz, a mestere vagy a mesternője megajándékozza egy köpennyel. Minden hivatásnak más a színe. A művészeté vörös, a színjátszásé fekete, a zenéé bíbor, az ékesszólásé zöld, a tudásé kék. De nemcsak a teljesítmény jutalma, és annak elismerése, hogy a tanítvány immár azonos szinten van a tanítóval, hanem egyfajta megemlékezés, a mester és az arden kapcsolatának a jelképe.

Mielőtt gondolataim túlzottan belebonyolódtak volna a köpenyekbe, az eső áztatta Sibylle rontott be a műterembe. Diadalmas mosollyal emelte föl a fehér virágkoszorút.

– Tessék! – kiáltotta, lerázva magáról a vizet és magára vonva figyelmünket. – Itt a leginkább csillagszerű korona, amelyet el tudtam készíteni, mielőtt az eső eleredt volna!

Mind az öt ardennővérem benne lehetett ebben a portrérajtaütésben. Merei, a szobatársam volt az egyetlen, aki hiányzott, és távolléte árnyékot vetett a műteremre.

– Merei hol van? – kérdeztem Sibylle-től, aki odahozta a koszorút.

A kecses, megfelelő helyeken domború és szemérmes Sibylle a fejemre illesztette a koronát.

– Úgy nézel ki, mint aki képes levágni valakinek a fejét! – mondta, és széles, elégedett mosolyra húzta cseresznyeszáját.

– Nem hallod? – felelt Abree a kérdésemre, és fölemelte egy ujját. Mindnyájan elnémultunk, és az ablaküvegen kopogó esőn túl meghallottuk a hegedű halk, de határozott dallamát. – Merei azt mondta, valami új kompozíción dolgozik, de amint tud, jön.

– Nos, Brienna, fogd a kardot, és ülj egy székre! – kért meg Oriana, és fölemelt egy tálka kék festéket.

Gyanakodva figyeltem, miközben elhelyezkedtem egy zsámolyon. A kard ügyetlenül állt a markomban. A kezemet megtámasztottam a jobb combomon, így a kard rézsútosan keresztezte a mellkasomat, tompa hegye csaknem a fülemet érte. A páncél rugalmas volt, mégis különös; úgy tapadt rám, mintha idegen karok ölelnének.

– Ciri, odatartanád a képet Brienna arca mellé? Tökéletes munkát akarok végezni. – Oriana egy intéssel közelebb hívta Cirit.

– Milyen tökéletes munkát? – dadogtam.

– A csüllenggel. Maradj nyugton, Bri!

Nem volt más választásom: mozdulatlan maradtam, miközben Oriana szeme ide-oda járt a rajz és az arcom között. Figyeltem, ahogy belemártja ujjait a kék festékbe, azután becsuktam a szemem, miközben ő átlósan végighúzta a kezét a homlokomtól az államig, és úgy éreztem, mintha énemnek egy titkos részét nyitná fel. Egy helyet, amelynek elrejtve kellett volna aludnia, de most felébredt.

– Kinyithatod a szemedet.

Kinyitottam, és aggodalmasan sandítottam nővéreimre, akik büszkén és elismerően hajoltak fölém.

– Azt hiszem, készen vagyunk. – Oriana megragadott egy rongyot, és letörölte a kezéről a festéket.

– De mi lesz a kővel? – kérdezte Sibylle, miközben összefonta mézbarna tincseit, hogy ne lógjanak a szemébe.

– Milyen kővel? – ráncolta a homlokát Abree, akit bosszantott, hogy kifelejtett egy kelléket.

– Ami a királynő nyakában lóg.

– Azt hiszem, az Alkonykőre gondol – felelte Ciri, és megvizsgálta az illusztrációt.

– Nem, az Éjkorány Kövének hívják – helyesbítettem.

Ciri tejfehér arca elvörösödött – utálta, ha kiigazították – , és megköszörülte a torkát.

– Ó, igen. Természetesen jobban ismered a maevanai történelmet, Brienna. Külön okod van odafigyelni, amikor Cartier mester erről döngicsél.

Oriana egy második széket húzott elém, előkészítette a pergament és a ceruzát.

– Próbálj mozdulatlan maradni!

Bólintottam. Éreztem, hogy a kék festék száradni kezd az arcomon.

– Bárcsak nekem lenne kettős állampolgárságom! – mormolta Abree, és kinyújtózott. – Átkelsz a csatornán, hogy meglátogasd Maevanát? Mindenképpen meg kellene tenned, Brienna! És vigyél magaddal engem is!

– Talán egy napon – feleltem. Oriana rajzolni kezdett. – Nagyon örülnék, ha velem jönnél, Abree.

– Apám azt mondta, hogy Maevana nagyon-nagyon különbözik Valeniától – jegyezte meg Ciri. Hallottam az élt a hangjában, mintha még mindig orrolna, amiért kiigazítottam a hibáját. Letette Cartier könyvét, és az asztalnak támaszkodva a szemembe nézett. Vállára omló szőke haja olyan volt, akár a holdsugár. – Régebben átjárt, amikor egyes maevanai lordok megnyitották előttünk, valeniaiak előtt a kastélyukat az őszi vadászat alkalmával, hogy együtt hajtsák a fehér szarvast. Szívesen ment oda, azt mondta, mindig jó a ser és az étel, remek történeteket hall és jól szórakozik, de persze sosem engedte, hogy vele tartsak. Azt állította, hogy az a vidék túlságosan vad, túl veszedelmes egy valeniai lány számára.

Sibylle felhorkant, kigombolta magas gallérját, megdörzsölte a nyakát.

– Nem ezt állítja minden apa, ha „biztonságban” akarja tudni otthon a lányát?

– Jó, hát tudjátok, mit mondanak a maevanai emberekről – csúsztak ki a számon nagyapám szavai.

– Mit? – csapott le rám Sibylle fellobbanó kíváncsisággal. Mogyoróbarna szeme ragyogott, mint két csillag. Most jutott eszembe, hogy Francis levele még mindig ott van vizes ardenegyenruhám zsebében, amelyet ledobtam a szobám padlójára. Az a szegény levél valószínűleg átázott, és elmosódott rajta a tinta.

– Mézes nyelvű, tapasztalt, zsivány szeretők – feleltem, tőlem telhetően utánozva nagypapa karcos hangját.

Sibylle nevetésben tört ki – neki volt a legtöbb bátorsága a másik nemhez –, Abree pedig eltakarta a száját, mint aki nem tudja, zavarba jöjjön vagy sem. Ciri nem válaszolt, noha láttam, hogy igyekszik nem mosolyogni.

– Elég a beszédből! – dorgált játékosan Oriana, és megfenyegetett a ceruzával. – Ha valamelyik mester történetesen erre járt, és meghallotta, akkor az utolsó hetedet a konyhán töltöd, Brienna.

– Tapasztaltnak és zsiványnak is kell lenniük, ha méltók akarnak lenni az ilyen nőkhöz, mint ez! – folytatta Sibylle, és a királynő képére mutatott. – A szentekre, mi történt Maevanában? Miért ül most király a trónon?

Összenéztünk Cirivel. Két éve tanultuk ezt. Hosszú, zavaros história volt.

– Cartier mestertől kellene megkérdezned – felelte végül Ciri vállvonogatva. – Ő elmesélheti, mivel minden országról mindent tud.

– De az olyan fárasztó – akadékoskodott Abree.

Ciri tekintete kiélesedett.

– Ne felejtsd el, Abree, hogy Brienna és én a tudás hivatottjai leszünk! – Már megint felhúzta az orrát.

Abree hátrált egy lépést.

– Bocsánat, Ciri. Hát persze. Azt akartam mondani, mennyire lenyűgöz az a képességetek, hogy ilyen sok tudást vagytok képesek fejben tartani.

Ciri csak fújt, és nem békült, de szerencsére ennyiben hagyta a dolgot, és ismét rám pillantott.