© 2025 Pallos Gábor

© 2025 PublishDrive, Denny

Borítóterv © Aletheosophia Produkció

Borítókép © Pallos Gábor

A kiadásért, szerkesztésért felel: Pallos Gábor

Elektronikus változat:

Aletheosophia Produkció

Aletheosophia.com

Készítette Pallos Gábor

Mariannkának

TARTALOM

Bevezetés

Dilemmázás

I. RÉSZ

1. Pániktörténetem

2. Az énkeresés dilemmái

3. Elindulás

Vándorlás

II. RÉSZ

Vándorútra fel!

4. Test, has, szív, fej, agy

5. Érzékszerv, érzékelés, érzék

6. Érzés, fájás

7. Csakrák, aura, ezotéria

8. Fizika, anyag, univerzum, téridő

Lélekbúvárkodás

III. RÉSZ

9. Szeretet

10. Félelem, fájdalom

11. Beszéd, történet, Biblia

12. Gondolás, gondolat, telepátia

13. Emlékezés, felejtés, tanulás, tudás

14. Ego, birtoklásvágy, félelemoldásvágy

15. Lélekjelenlét, őrangyal

16. Tudat, tudatosság, éberség

17. Figyelem!

18. Metafizika, szellem, most

19. AI

20. Logika

Beavatás

IV. RÉSZ

21. Végső kétely

22. A beavatás

23. ÉN

Utószó

BEVEZETÉS

Fapados, de karácsonyozni hazafelé tartó járat volt, ahol átéltem életem utolsó pánikrohamát. Szar volt, sőt még halálfélelmetes is, akár az összes többi pánikroham, ami elegendő volt 15 évnyi pánikbetegséghez.

Egyfelől pokoli volt, másfelől hasznos.

De, hogy miért lenne már hasznos egy gyógyszerektől és orvosi segítségtől megtagadott másfél évtizednyi pánik-pokol szenvedése?

Mert nélküle talán soha sem kezdtem volna el énemet keresni…

Ma már pontosan tudom, az énkeresés nemcsak nagymértékben járult hozzá az utolsó pánikrohamhoz és az utána következő pánik nélküli nyugis időszakhoz, de még a jelen könyv témájául szolgáló énjét kereső vándor szellemi bolyongásaihoz is. Kalandos énkereső utamat jóllehet hétfejű sárkányokkal való hősies küzdelmek is tarkították, ez azonban mégsem egy hőstörténet, sem mese habbal, sokkal inkább egy szellemi útján elinduló vándor útinaplója, amely azért nem utolsósorban, de happy enddel végződik.

Kit vagy mit is keresek valójában?

Amikor már ÉN az én, nincs visszaút. De szerencsére nem is kell visszaút, hiszen én, aki énkeresésemhez hozzáláttam, ugyanaz a jómagam voltam s vagyok s leszek, mint az, aki ma már ÉN lettem. Más szavakkal, jóllehet ma már egy sikeres énkeresés után én ÉN vagyok, ám ugyanakkor ÉN még én is vagyok egyben. Hasonlóképpen, mint amikor az élet válaszút elé állít és a helyes irányba indul meg az ember. Én a még mindig ugyanaz a vándor vagyok, mint aki elindult az út elején. S mint énjét kereső vándor, rengeteg útelágazáson vagyok már túl, mígnem a szerencse végre mellém szegődött s várva-várt átlényegülés megtörtént.

Nincs visszaút, akárcsak a híres krétai labirintusból, persze az eszes Ariadné kijutott, ügyesen egy fonalgombolyagot használva visszatalált. Ám mindazokat, évente hét ifjút és hét szüzet, a mitológia szerint, akiket Athén évente küldött a labirintusba, saját bolyongásaik áldozata lettek, ugyanis Minotaurusz mind megette őket.

A lélek útvesztőjét jeleníthették meg a középkori Európában, különösen Franciaországban a keresztény szimbolika részeként azok templomok, katedrálisok, amelyekben még ma is láthatók labirintusok. Például a híres Chartres-i katedrális labirintusa, amit „Jeruzsálem útjának” is neveztek, csodálatos jelképe a lélek zarándoklatának. Itt az énjét kereső vándornak egyetlen lehetősége van eljutni a középpontban, ahol az út zarándoklat szimbóluma, egyben a lelki út jelképe az Istennel való találkozás reményében.

És végül úgy vélem nincs visszaút egyetlen énjét kereső vándornak sem.

Amikor azt állítom, hogy én már ÉN vagyok, az egyben azt is jelenti, hogy én, aki ÉN vagyok, már nem lehetek ugyanaz az én, mint aki ÉN nélkül voltam, még énkereső vándorlásomat megelőzően.

Ahol énkereső történetünkben most vagyunk.

Tarts velem, kezdjünk pániktörténetemmel. Pánik poklom olyan nekem, mintha engem is adózásul még fiatalon Minotaurusz vacsorájának használt volna a sors. Ám a sors keze kegyes volt hozzám, mert egyszer sem evett meg a félig ember, félig bika szörnyeteg, de bizony keményen büntetett a „sors” bolyongásaimért.

A magyar népmesékben, a királylány keze volt a tét. A vándorlás és a három a magyar igazság megpróbáltatások tétje. Én csak a pániktörténetemmel szolgálhatok, szerényen, úgymond. Megpróbáltatás volt ám a javából.

DILEMMÁZÁS

I. RÉSZ

Vers dilemmázáshoz

1

PÁNIKTÖRTÉNETEM

Elmesélem hogyan jött be életembe a repülőn pánikolás.

Egyszer régen az egyik Frei Tamás Dossziéban, amelyik repülőszerencsétlenség túlélőit szólaltatott meg, bemutatták a katasztrófa pillanatait is. Mély – nagyon is mély, sőt túlságosan is mély – nyomot hagyott bennem (amiről Frei Tamás egyáltalán nem tehet, hiszen akkoriban nagyon is értettem hozzá, hogy kell bolhából elefántot csinálni) az egyik B-roll felvétel, amikor Frei Tamás emlékeim szerint úgy konferál – El tudják képzelni, hogy ebből a roncsból valaki élve kiszállhatott? Súlyos mélységekre volt képes bennem a látványt követő néhány érzelmes gondolatom. Bum és bumm! És bumm! Így vésődött belém az emlék. Ártatlan módjára sulykoltam fejembe leendő pánikbeteg életem egyik pánik-okozóját.

Az utolsó pánikrohamomat (2016. december 21-e) sok hasonlóképpen halálfélelmetes pánikroham előzte meg. Ha jártam volna orvosnál pánikommal kapcsolatban még talán dilibogyókat is szednem kellett volna, de sem orvos, sem antidepi, sem más gyógyszer, mind megtagadtam. (Jövőlátásból? Nem, nem hiszem, talán inkább félelemből. Alkesz is voltam, de totál abbahagytam az ivást 2006-ban és nem akartam életem végéig antidepiken élni. Szójátékosan: a drogok dragonok!) Az idő, na az segített. Tizenöt év. 15 éven keresztül pánikbeteg voltam. Ha ma megkérdezel, énem kereséséhez mi járult leginkább hozzá, azt mondanám, ha nincs az a kurva pánikbetegség, talán soha sem kezdtem volna el énemet keresni, önmagamat fejleszteni, pánikos gondolataimat lecserélni. De hát volt. Szerencsém is volt. És ma már én ÉN vagyok – így szoktam mondani.

Vajon a másfél évtizednyi pánikbetegségben elszenvedett megannyi pánikroham, elcseszett életvitel, mindezekhez hozzájárulhatott-e az, hogy gyerekkoromban egymagam kellett maradnom, és csak esténként láttam őket, amikor munkából hazajöttek?

Az is kérdéses, hogy énem miként alakult, amíg gyermekként egymagam voltam. Nekem kellett megoldanom gyermekkori kihívásaimat. De hát milyen kihívásaim lehettek gyerekkoromban, függetlenül attól, hogy szüleim velem voltak-e vagy sem? Voltak-e egyáltalán kihívásaim? Most így belegondolnom olyan, hogy csak az jut eszembe, hogy kajám mindig volt a hűtőben, hiszen édesanyám még munka után gondoskodott róla, hogy legyen nekem másnapra, harmadnapra étel, hiszen már amolyan nagykisfiú voltam, aki tudott ételt melegíteni magának, úgy emlékszem. Ja, hát ez nem is így volt! Ebben az időben voltam ott a templomnál abban a kifőzdében, amikor általános hatodikos voltam. Így van, nem is nekem kellett ételt melegítenem, hanem étterembe jártam, hogy ott egyek. Így aztán oda mentem kajálni. Oké. Ez csak a kajálással kapcsolatban.

De vajon milyen hatással volt rám, hogy egymagam voltam? Hogyan fejlődött, vagy visszafejlődött énem, amikor egymagam voltam?

Felelősséggel kapcsolatos gondolkodásom természetesen a magam módján fejlődött.

A legtöbb pánikbetegségnek az a természete, hogy csak elkezdődik, de nem igazán akar befejeződni. Nem minden pánikbetegség gazdájának cipője olyan szerencsés, hogy csak-úgy kisétáljon a pánik-pokolból. Kényszer alkalmazkodások az életben, félelemből önmegtartóztatás, legyen az utazás korlátozás, társaság szükségérzete, és megannyi kényszer ez-az, hogy elkerülje az ember a pánikrohamokat. Jól ismerem a legtöbb pánikroham elkerülő stratégiát, hiszen én is éltem velük (amikor nem volt rá lehetőségem, menetrendszerűen jött a pánikroham).

Pánikbetegségem az első pánikrohammal kezdődött.

Éjszaka tört rám és félelmetes volt. Nagyon félelmetes, mondhatni halálfélelmetes. Aztán elmúlt, de jött a második pánikroham néhány nappal később. Ma már tudom, hogy az első pánikroham megismétlődésének félelme okozta szorongás keltette életre a másodikat. Ma már egyedül az akkori félelmemet okolom. Tudom, hogy a második és a harmadik pánikrohamokat szorongásban összekötő félelem pecsételte meg a 15 évre nyúló pánikbetegséget. Azt a pánikbetegséget, amelyben több száz elsőhöz, másodikhoz hasonló halálfélelmetes pánikrohamokat éltem át.

Jó visszaemlékeznem rá, különösen annak tükrében, hogy a szerencsétlenség poklában mégiscsak tudtam olyan szerencsés lenni, hogy rátalálhattam a kivezető útra. Griffmadaramra felkapaszkodhattam és egyszerűen csak kirepültünk a pokol fogságából. Ma már sem nem pánikolok és nem is vagyok pánikbeteg. Ha nem félnék a fejbekólintástól írnék egy könyvet a pánik-igazságról. Tudom, hogy kell elpánikosodni és tudom azt is hogy kell kipánikosodni. Kiút, vagy beút, ismerem az utat ki és be egyaránt. Jártam rajtuk, miért ne ismerném? Jártam rajtuk és kibaszott szar volt, miért felejteném el? Pokoli volt, emlékezetes, hát hogy is felejthetném el! Nem nyithatom ki a számat, mert elnémítanának? Természetesen, tudom, viszont leszarom. Ugyanakkor persze nem is nyitom ki a számat. Legyen a pánik útjai egy másik könyv lényege.

Vajon van-e jobb alkalom, egy énjét kereső vándornak, aki énjét keresni kezdeni, mint a legnagyobb szenvedés kellős közepette? Ha szenvedtél már, akkor tudod, hogy ha más értelme nincs is a szenvedésnek, talán az mégiscsak értelme, hogy az ember a legnagyobb szenvedés közepette elkezdi keresni a szenvedésből való kiutat, nem? Nálam is pontosan így volt. Elkezdtem keresni a szenvedésből való kiutat. Tettem mindezt néhány mesterségesen keltett és pánik érzések elviselését megcélzó és pánikhoz hozzászoktató gyakorlatok elvégzésével. És tettem mindezt énemet alkotó pánikot keltő gondolataim lecserélésével.

Beláttam a pokol bugyraiban, hogy nincs kiút énemet alkotó pánikot keltő gondolataim lecserélése nélkül. Beláttam azt is, hogy hacsak nem találok rá mindazokra a gondolataimra, amelyek már beidegződtek, lényemmé váltak, énemmé érlelődtek, tehát hacsak nem találok rá valamennyire, nem fogok soha sem kijönni a pánikból. Muszájból vágtam neki az útnak. Tudtam, hogy meg kell lépnem az első lépést, és a másodikat is. Tudtam, hogy indulnom kell, hiszen tizenévnyi pánikolás kurvára elég volt már. Indulás! – mondtam magamnak és kezdtem az elsővel.

Hogy lehet, hogy egy magam fajta általam okosnak vélt ember aki több százszor már úgy volt, hogy akkor most bizony meghalok amikor egy-egy pánikroham csúcsán voltam, és egyszer sem haltam meg!? Nem rossz kérdés – gondoltam, persze nem jött rá válasz.

Talán egy mégiscsak jött. Én, aki pánikolok, csak fontos lehetek valamiért – tételeztem fel gondolatban, hogy úgy tűnik túlélem valamennyi pánikrohamot. És a pániklogika szerint, ami korábban volt, az újra bekövetkezhet, elvileg. Ami korábban már egyszer megtörtént, attól félni kell, így gondoljuk valamennyien, mert az esetleg újra megtörténhet. Nevezheted óvatosságnak is, de bárhogyan is nevezed, a lényege a félelem marad. Ám egy pálfordulással a félelemlogikát saját előnyömre fordítottam: arra gondoltam, hogy ha az igaz, hogy sok pánik után biztosan jön egy következő, akkor talán az is igaz, hogy ha egyszer sem haltam meg egyetlen pánikrohamtól sem, akkor talán az is igaz, hogy a legközelebbi pánikrohamot is jó esélyekkel túlélhetem.

Így is lett.

Bátorított.

Azt már egy fokkal jobban tudtam, hogy nem halok, meg.

Meg aztán jött is az a rohadt pánik. Halálfélelmetes is volt; vagyis talán mégsem volt annyira halálfélelmetes. Mintha egy árnyalatnyi különbség mégiscsak lett volna közöttük. Badarság! – ostorozom magam. Badarság! Hát nem kurva mindegy, hogy nagyon halálfélelmetes, vagy kevésbé halálfélelmetes? Hát a halálfélelem, nem halálfélelem marad? – bumm, bumm, bumm, így szóltak önostorozásaim. Látod? Így nehéz kijönni a pánikból. Megjegyzem, lehet, ezért tartott 15 évig.

Mindezek konzekvenciája számomra az volt, hogy számíthatok az énemre.

Számíthatok énemet alkotó gondolataimra. Még akkor is, ha a legtöbb énemet alkotó gondolatomtól legszívesebben megszabadultam volna, hiszen úgy véltem, hogy azok felelősek pánikos életem pokláért. De legalább azt tudtam, hogy mégis csak tud legalább egy olyan ént alkotó életbevágóan értékes gondolatom lenni, ami a túlélésemet és a pániktól való elfordulásomat szolgálja.

Nagyjából így kezdődött énkeresésem.

Két pánikroham között.

Amikor beláttam, ha félelemlogika alapú pánikolás létezik, akkor a nem meghalás a halálfélelmetes pánikrohamban szintén működik. Tehát a pánikrohamban nem halok meg.

Bármilyen nevetséges – most tényleg nevetséges leírnom, de hát őszinte akarok lenni – is, de beláttam, hogy a pánikroham halálfélelme csak illúzió. De azt is tudtam, hogy kibaszottul félelmetesen valóságos ez a rohadt illúzió.

Tyúklépés volt.

Egyetlen kis tyúklépés volt, amivel közelebb kerültem az akkor még egyáltalán nem ismert 2016. december 21-éhez, az utolsó pánikrohamomhoz.

Vajon pezsgővel a kezemben fogadtam-e életem legutolsó pánikrohamát?

Vajon a legutolsó pánikrohamra fel tud készülni kellő méltósággal az ember? Elvégre 15 évet voltatok együtt, vagy mi a fene, nem? Szóval, kérdésem az hozzád, hogy mit gondolsz, amikor számomra eljött a 2016. december 21-e, az utolsó pánikroham napja, és még mielőtt halálfélelmetesen, ahogyan szokott, lesújtott volna rám, fel tudtam kellő méltósággal készülni a fogadására? Szóval itt a válasz = nem.

Felkészülni az utolsó pánikrohamra képtelenség. Nem voltam felkészülve rá. Sajnálom-e? Nem. (Kicsit igen.) Csak felültem a repülőre, az elindult, aztán még London legmagasabb felhőkarcolójának magasságát is alig hagytuk el, és jött a pánikroham, ahogy vártam.

Ennyi.

(És, hogy 15 év után semmi csinnadratta nem vett körül a pánikroham legvégén ott a zsúfolt fedélzeten!? Csak viccelek.)

Elmúlt, és kész!

A legutolsó épp olyan alattomosan ment, mint ahogyan jött. Nem volt tehát semmi felhajtás a legvégén, sokkal inkább az elején. Az elején volt csak igazán halálfélelmetes a félelem.

Azt még szeretném elmesélni (bár feljebb már érintettem), hogy alkoholista is voltam. És tudod miért hagytam abba az ivást? Azért hagytam abba alkesznek lenni, mert az alkoholizmusom abbahagyásával két legyet akartam ütni egy csapásra:

Egy. Abbahagyom alkesznek és mihasznának és lúzernek lenni.

Kettő. Abbahagyom talán a másnaposság rémisztő érzései mellett rendszerint felbukkanó pánikrohamokat. Ugyanis másnaposan kezdtek rám törni pánikrohamaim, olyanokká váltak, mintha Damoklész kardjaként kezdték volna vagdalni életemet.

Legalább három hónap telt el a legutolsó pánikrohamom óta, mire felkiáltottam.

Mintha úgy 2017 február vége lehetett, amikor egy napon tényleg foglalkoztatni kezdett a gondolat, hogy „Mi van!? Nem pánikolok? Úr Isten! Mi történt velem?” És képzeld, félni kezdtem (Vagy éppen majdnem pánikolni?) attól, hogy már nem is pánikolok. Úgy éreztem valami szarság történt velem. Mi van énvelem – gondoltam. Mi történt – morfondíroztam magamban? Nem pánikolok már – vontam énemet kérdőre, de nem jött igazán válasz… Hogy nem jött-e igazán válasz? Dehogynem! Azon a bizonyos februári napon, amikor kérdőre vontam pánikom elmaradását megjött a válasz. És bizony kő-kövön nem maradt! Olyan válasz tört fel bennem, amit megemlegetek amíg élek: El-múúúúúúúúúúúúlt-bazmeeeeeeeeeg! (Muszály voltam szó-szerint idézni, bár olyan egetrengető volt, hogy szinte önkívületbe kerülve meg is feledkezhettem énemről.) Felszakadt belőlem. Tizenöt év keserve. A pokol halálfélelmével átitatott ágyúgolyó, ami kilövellt belőlem, amikor felismertem, beismertem, beláttam, hogy abbahagyhattam a pánikrohamokat és ezért nem pánikoltam már egy jó ideje.

Megijedtem tőle. Rögtön a pániktalanodással kapcsolatos belátásomat. Megijedtem. Már úgy megszoktam, hogy pánikkal élek, hogy halálfélelmetes pánikrohamokban török ki pont olyankor, amikor a legcikibb, amikor életem fontosabbnak ígérkező dolgainak felelősségét kellett volna átélnem, amikor jó dolgok történhettek volna velem. Csak úgy egyszer csak ukk-mukk-fukk nem pánik többé? Mi van??? Fel sem foghattam.

Aztán hozzászoktam a tényhez, hogy már nem vagyok pánikbeteg. Beláttam azt is, hogy már azért nem vagyok pánikbeteg, mert sikerült a helyes irányba fordulnom és pontosan olyan dolgokat tehettem, amelyek összességében elvezettek a 2016. december 21-éhez, az utolsó pánikrohamom által 15 éves pánikbetegséget gyógyszerek és shrinkek nélkül lezáró napjához. Tehát, hogy azért nem pánikolok már, mert jól csináltam valamit, amely elvezetett a sikerhez. És itt elhangzott az előbb két kulcsszó: 1) siker, 2) valami.

A siker:

Kijöttem saját magamtól 15 év pánikbetegségből.

A valami, amit jól csináltam, ami elvezetett oda, hogy kijöttem a pánikból:

Röviden: meditáltam, és mesterséges pánikrohamokkal traktáltam magam szoktatás gyanánt (miközben sem pszichológushoz nem jártam, sem dilibogyókat nem szedtem). És bizony – itt jön a lényeg – énemet kezdtem keresgélni.

Ez a legutóbbi olyan fontos, hogy megismétlem: énemet kezdtem el keresgélni – igen.

Miért kezdtem el énemet keresgélni? Miért gondoltam, hogy énem keresgélése hozzájárulhat a szorongásból való kiúthoz? Hogy miért keresgéltem énemet még pánikbetegen? Gondolatháztartás, így olvastam valahol magyarul, tehát a gondolatháztartás lecserélése érdekében. Ez volt a lényeg. Tudtam és beláttam, hogy a gondolataim csinálják a pánikot. Nem igazán hittem a szerotonin-faszságokban. Elvetettem már akkor is, és most még jobban elvetem őket – a covid-időszak gátlástalan profitéhes időszakának köszönhetően.

Énemet egynek gondoltam a gondolataimmal. Énemnek véltem rögeszméimet. Rögeszmésen gondoltam dolgokat, amelyekről beláttam, hogy közvetlen hozzájárulnak egyes pánikrohamok halálfélelmetes kitöréséhez. Előrelépésnek véltem és remélni kezdtem, hogy ha pánikos-rögeszméimet fellelem és valahogy bátran lecserélem őket, akkor nem fogok többé pánikolni. Ezt hittem.

Tehát úgy véltem, ha rögeszmés és önpusztító beidegződéses gondolataimtól valahogy sikerülne végérvényesen megszabadulnom, abbahagyhatnám a pánikolást!

Még most is elérzékenyülök, ha felidézem Istennek csodálatos ajándékát, ezt a belátást, aminek szerény kedvezményezettje lehettem. Gondolj bele. Ott voltam a pánik-pokol mély bugyrában, ahova nem igazán szűrődik be napfény, sem Isten jóindulata, így láthatná az ember, és mégis… Beláttam, hogy beidegződéseimtől meg kell szabadulnom, de legalábbis le kell cserélnem.

Ezzel elkezdődött énkeresésem.

Énem keresését énem_1.0-ás verzióra alapozom, úgymond. Énem keresésének magasabb szintjét én_2.0-ának hívom. Elmagyarázom.

Énem keresésének magasabb szintje, én_2.0 magyarázata következik. Ekkor már nem pánikolok. Ég bennem a vágy, hogy másoknak segítsek. Cikkeket írok, beszélgetek, videó csatornán keresztül osztom az észt, meg ilyenek. Én_2.0 időszakomat Pánik Nélkül, így hívom, sőt gyakran úgy nevezem, hogy metapánik, de gyakran csak úgy írom le, hogy meta. Nem a Facebookra célzom vele, hanem saját életemben elért időszakra, ami annyi mint túl lenni rajta, meta azt jelenti túl lenni valamin, tehát meta. Vagyis metapánik, túl a pánikbetegségen, így értem.

Az énem_1.0 az énkeresésem hajnalát jelenti. Még pánikolok és még a poklok poklát élem át rendszeresen. De már tudom, hogy énemet kell figyelembe vennem ahhoz, hogy kijussak a pánik fogságából.

Kiskoromban, énem hajnalán, amióta az eszem tudom, úgy vélem, még nem kerestem vágyott énemet, hiszen még nem is volt vágyott énem. Gyermekként úgy voltam jó, ahogy voltam, legalábbis így vélhettem akkor.

Tinivé válásom már nehézkesebb volt.

Gyermekkorom gondtalanságát tizenévességem gondokba merülése váltotta fel. Bizonytalanná váltam énem számára. Feszkó kezdett feszülni vágyott énem és az akkori énem között. Ebből lettek korai szorongásaim. Gyerekbajomat gátlásosságnak mondtuk még abban az időben, miközben a nyolcvanas években még a pszichológiába sem nagyon fészkelte be magát a szociális fóbia. A pszichológia szakirodalom – úgy tudom – csak később kezdett el nagyobb hangsúlyt fektetni a szociális fóbiára, az agorafóbiás pánikbetegségről nem is beszélve.

Feszkómmal, gátlásosságommal, szorongásaimmal és a mindezekkel összhangban súlyosbodó gondokkal énem már alig tudott megbirkózni. Nem voltam túl boldog, mégis voltak boldog pillanataim.

Amikor életem első pánikrohamát átéltem, maga volt a pokol. Úgy éreztem, mindennek vége. És talán azt is tudtam, hogy távolabb már nem is kerülhettem volna vágyott énemtől. Éreztem, hogy valamit nagyon, de nagyon elbasztam.

Nem tudtam, hogy mit.

Ha tudtam volna, azonnal megjavítottam volna.

Énem keresésemre elindultam volna azonnal, de nem tudtam kit és mit keresek, csak azt tudtam, hogy valami nem jó. De nagyon kibaszottul valami kurvára nem jó.

Így aztán hogy is keresse önmagát az ember, nem?

Dilemma.

Dilemmát dilemmára halmoztam és életem a béka segge alatt volt.

Mintha nem éppen a gondok elől akartam volna elmenekülni. Nem? Inkább még több gondot vettem a nyakamba.

Titokban, lelkem legmélyén azonban tudtam, hogy jönni fog a változás. Nem tudnám szavakba önteni miféle logika vezérelte bennem a változás legparányibb szikráját, de ott volt.

Elindultam…

2

AZ ÉNKERESÉS DILEMMÁI

Énjét aligha keresi bárki is ezen a világon.

Miért? – kiabálhatná bele a sötétségbe az ember, s erre így – jó, oké, de miért ne keresnék énjüket az emberek?

Nos, még mielőtt megkísérelném megválaszolni, had kérdezzem meg:

Van-e kellemetlenebb konfrontációja az embernek, mint énjének kevésbé fényes oldalának bármely porcikájára csak úgy ránézni? A válasz az, hogy nincs. Valóban nincs kellemetlenebb konfrontáció a világon, mint az ember sötét oldala, vagy ahogyan a pszichológia szakirodalom hivatkozik rá, az ember árnyoldala.

Árnyéka vagyok önmagamnak, van ez a kifejezés, ami az ember teljesítőképességének csökkenésére utal. Ugyanakkor meg matematikailag is használhatjuk. Mondok egy példát. Egész emberként az ember nem rejt véka alá önmagából semmit. Nevezhetjük totál őszinte embernek is. Legyen ő az, aki mindig önmagát adja, legyen az társaságban, vagy írásban. Matematikailag igaz, ha az ember árnyoldalának eltitkolására fordít mondjuk 30%-ot, akkor az emberből már nem a teljesség marad meg. És mi van akkor, ha az ember több mint a felét, vagy még többet is eltitkol önmagából, nem? Úgy értem, ha az ember szociálisan elfedi önmaga nagy részét, mondjuk 60%-ot, vagy még többet, akkor mi marad szeretteinek?

Látod?

Ilyenkor tényleg igaz a mondás, hogy csak árnyéka vagyok önmagamnak.

És tényleg.

Ez pontosan így is van.

Csak árnyéka az ember önmagának, hiszen az eltitkolt árnyoldal felemészti az ember teljességének több mint 60%-át, nem? Hát milyen teljesítőképesség az ilyen – tehetjük fel a kérdést.

Közösségi média jó példa az ember árnyoldalának megpillantására.

Mindazok a kommentek, amelyek viták, vagy egyéb rosszindulatú hozzászólások az interneten, Facebookon, YouTube-on, Instagramon, stb., nem mások mint az ember árnyoldalainak érvényesítése olyan kommentek formájában, amit az ember szemtől-szembe soha, de soha nem mondana a másiknak.

Énem keresése úgy kezdődött, hogy… sehogy.

Még dilemmának sem nagyon nevezném, mert amikor dilemmázik az ember, akkor bizonytalan valami sürgetőnek az elkezdését illetően.

Pánikoltam és két pánikroham között érlelődött bennem a szükség, hogy kurvára kéne kezdenem már valamit magammal, mert pánikbetegen fogok teljesen lecsúszni a lejtőn egy olyan lyukba, ahonnan nem lesz már visszaút.

Félelmetes volt.

Énem! Van itt valaki? – nem jött válasz.

De legalább elkezdtem keresni.

A dilemmát.

(Ami dilemmáért ma már hálás vagyok, mert tudom, hogy dilemma nélkül nincs énkeresés.)

Énkeresésem kezdetén énem helyén egy hatalmas sötét foltot találtam. Képletesen értsd, természetesen, a lényeg azonban benne van (szerintem). Persze volt énemnek fényes fele is. Kezdett világossá válni előttem, hogy énemet főleg a sötétségemben kell keresnem. Ezt persze sokan tudjuk, és általában ennyiben is maradunk önmagunkkal. Kell ennél nagyobb kihívás?

Nem állítanám, hogy szégyenfoltnak kéne neveznem énem eltitkolt, elfeledett, letagadott, elszégyellt sötét felét, ám mégis, ahogyan bántam vele, olyan volt, mint egy súlyfelesleg, amit mindenáron kénytelen volt az ember cipelnie önmagával, bármerre is járjon. Mintegy kolonc, egy olyan kolonc, ami az ember arcának tud ütődni pont akkor, amikor mosolyogna.

Énkeresésem nem volt egyszerű, pontosabban inkább azt kellett volna írnom, egyenlő volt a lehetetlennel. Ugyanis fogalmam sem volt róla kit vagy mit is keresek én egyáltalán. Énemet? Az meg ki? Honnan tudom, hogy nincs itt az orrom előtt? Honnan tudom, hogy énem csakis az lehet, aki elveszett abban a bizonyos sötét foltban, amit fent említettem? Súlyos kérdések voltak ezek, amikre nem jöttek a válaszok. Jött viszont egy újabb pánikroham… na az mindig segített, úgymond! Szedd már össze végre magad! Kapd már össze azt a maradék eszed, és csinálj már valamit!

Nem, nem beszéltem ilyen szépen magammal, a fentieknél sokkal csúnyábban, de azokat jobb, ha nem írom le.

Talán ki is sülnének lelki szemeim, ha úgy istenigazából ránéznék énem elszégyellt, „ismeretlen”(Nevetés tört fel belőlem: énem ismeretlen része? Igen, az!), már rég elfeledett és eltitkolt részére. Logika-énem azonban közbeszól! Gábor, hát lehet-e elfeledett dolgot eltitkolni? Józan eszem válaszol: nem. Emlékezet-énem emlékeztet, Gábor, nem káptalan a fejed! Nem marad meg benne minden! Emlékezet nem csak azért van, hogy emlékezz! Emlékezet azért is van, hogy felejts, Gábor!

Értem – láttam be logikusan. – Emlékezet-énem nem csak azért van, hogy mindenre emlékezzem, hanem azért is van, hogy felejtsek, ha kell, például énem árnyoldala, ideértve mindazt, amit elszégyellek énemből, amikre kellemetlen ránéznem, amik jobb, ha meg nem történtté nyilvánulnak, vagyis felejtősek. Értem – pontosabban értettem meg most, hogy írom könyvem piszkozatát.

Ma már tudom, kezdeti énem keresésekor több paradoxonba is belefutottam.

Az utolsó pánikrohamom előtti ént kereső éveimet megelőzően, amikor világra szóló volt a káosz bennem, még nem tudtam, vagy inkább még nem tudhattam, hogy amolyan paradoxonok – bár lehet, hogy inkább csak simán ellentmondások, ezt kellett volna írnom – voltak. Például pánikbeteg énemet egy jobb énbe vágytam. Vágytam rá, bárcsak ne jönne több pánikroham! Bárcsak ne lennék ilyen szar, ilyen lúzer, meg ne kéne lehordanom magam a sárga földig. Vágytam rá, hogy jobb ember legyek.

Nem tartottam magam jó embernek? – morfondíroztam. – Mindent összevetve, nem.

Be kell lássam, hogy nem. Mert pánikbeteg voltam és valahogy éreztem, hogy a pánikbetegség, ami alapvetően ismétlődő pánikrohamokból áll, valahogy közöm van hozzá (az író itt kibaszottul elröhögte magát). Tehát nem a pánikom csinál engem, hanem fordítva: én csinálom a pánikot. Tervem pedig az volt, hogy énemet kéne megváltoztatni és kész. Egy másik énre vágytam, aki nem pánikol.

Hát nem egyszerű?

Hát nem!

Egy másik én?

Honnan a fenéből akasszak le egy másik ént, ha még azt sem tudom, hogy ez a pánikos én valójában hol van!

Problémában és dilemmában voltam.

És paradoxon gyanánt énemet rossznak ítéltem, helyette egy jobbat akartam.

Jó kérdés, vajon ítélkezéssel faraghat-e új embert magából az ember?

Egy másik paradoxon volt az is, hogy gurukba tettem énem alteregójának egoját. Úgy értem, gurukat választottam, és bennük volt minden reményem. Azt vártam, hogy csak elolvasom ezt, meg azt, és egyik napról a másikra jól leszek.

Tudod, hányszor csalódtam?

Sokszor.

Pont elégszer, hogy feladjam énkeresésem.

Aztán jött még egy pánikroham, ami újra seggbe rúgott, ami segített visszatérni énemet kereső röppályámra. Vissza a világ legkaotikusabb dilemmájába. A sötétségbe. Énem sötétségébe. Amiről akkor még nem tudtam, hogy legalább jó helyen járok. Hiszen énem – szegény – a sötétségben rejtőzködött. Szóval végre jó helyen keresgéltem, bár akkor ezt még nem tudhattam.

Mégis a gurukba vetett reményem gyors megoldást sugallt.

Gyalázatos félrevezetés ez!

Nincs az az én, amelyik könnyen előmerészkedne lelked sötét bugyraiból. Neki is idő kell, meg bátorság. Főleg bátorság kell rég eltemetett énednek, hogy hagyja magát konfrontálódni, hogy el bírja viselni a napfényt, hogy szegény én, megtegye az első lépést lelked sötét zegzugából.

Illúzió.

Még Eckhart Tollénak is évekbe tellett, mire eljött az a most, amelynek végre volt hatalma korábbi éveken át tartó szorongását megváltani.

A paradoxonok mellett nem kis ellenállás is volt bennem, amely megakadályozta eltemetett énem feltámadását.

Elemezni kezdtem magam. Persze ez nem teljesen igaz, mert pocskondiáztam magam. Ha még nem utáltam volna önmagam tiszta szívemből, akkor azok a becsmérlő gondolataim, amelyekkel akkor megpróbáltam énemet előcsalogatni a sötétből, azok bizony feladták a leckét.

Tudtam, hogy nem kötelező szeretnem magam (szerencsére), viszont tudtam, hogy meg kéne ismernem saját magam. Napfény-énem, úgy értem énem szociális Pallos Gáborsága intellektuális irányba kezdett menekülni. Írni kezdtem, inkább jegyzetelni. Éreztem, hogy gondolataimban felmerülő énemmel kapcsolatos emlékeim még hasznosak lehetnek számomra, ha majd jegyzeteimmel a hónom alatt egyszer csak ki akarok sétálni általuk a pánik-pokol kapuján.

Ma már tudom, hogy azt a hibát követtem el, hogy elzártam érzelmeim előtt a csapot. Tehát feljött egy emlék gondolatomban, de nem tudtam újra élni. Nem állítom, hogy nem volt hasznos, hogy feljött egy énemet megérteni segítő emlékgondolatom, de azt igen, hogy több érzelmet kellett volna beletennem, ha kell mesterségesen.

Így aztán énem érzelemmentes keresése döcögött és a sötétség káoszából ki bizony nem mozdult. Így aztán maradtam ott ahol voltam, amit egy újabb pánikroham tört meg.

Abban az időben szinte minden pánikroham úgy leírta énemet, hogy mindazt amit addig elérni véltem, úgy tűnt, hogy szart se ért. Kockafejűség is volt bennem, még ez is nehezítette énem újjászületését. Pedig ha tudnád énem hány pánikrohamban semmisült meg teljesen. Talán ezért is éreztem úgy akkor, hogy mindaz, amit addig elértem, tovatűnt. Mert a pánikroham elvitte, lenullázta, a káoszban azt a pontot, amit rendnek nevezhettem, eltörölte.

Nem állítanám, hogy perfekcionista lettem volna, ám mégis lehetett benne valami. Jó nevelést kaptam, hálás vagyok érte, mert ha valamit nem jól csináltam azt rendszerint tudtomra adták. Énem nem találásán nem volt mit az orromra kötni. Napnál világosabb volt, hogy énemet nem találom mindaddig, amíg pánikrohamok ború felhői fenyegetik énem kék egét. Mint ahogy az is ma már érthető, hogy amikor az ember betegesen tökélyre törekvő maximalista, az hátráltat is egyben, legyen az bármi, amit az ember el kíván érni. Ugyanis szegény perfekcionista csak a tökéleteset tudja elfogadni. Mondanom sem kell, hogy akkori énem (sőt még talán a mostani is) milyen távol volt a tökéletestől. De van egy logikai bukfenc is, amiről talán még a maxi-perfekcionista sem biztos, hogy tud – és ez talán a legnagyobb hátráltató erő. Az ember nem tudja mi a tökéletes, mindaddig amíg meg nem tapasztalja azt.

Olyan félelmeim is voltak, hogy mi lesz velem, ha énem megtalálom és megváltozom? Akkor ez a közutálatnak örvendett énemmel együtt elmúlok? – találgattam, sőt még bizony szorongtam is emiatt. És persze mondanom sem kell, hogy az elmúlás félelme további szorongásra adott okot és az énkeresését még jobban aláásta.

Egyfelől féltem megváltozni, másfelől a változás szükségessége pattanásig feszítette a húrt. Szorongásra fogott, alternatív életpályára terelte pánikos életem, ami 15 évig két pánikroham közti szorongásban rettegtem a legközelebbi pánikrohamtól.

Éreztem, hogy énemmel van a baj.

Érteni véltem, hogy énem valamennyi pánikolásért felelős részétől meg kell válnom.

De vajon ki leszek, ha más leszek, mint aki eddig voltam? – tettem fel a kérdést.

Vajon, ha már nem pánikolok, akkor valaki más leszek? – morfondíroztam, kissé megrémülve jelen énem halálának szükségességétől.

Paradox módon, úgy emlékszem, már akkor beláttam, hogy énem mintha jobban ragaszkodna pánikolós egzisztenciájához. Úgy értem, biztonságosabbnak tűnik, ha minden marad a régiben, mint belemenni valami ismeretlen énbe, aki lehet, hogy nem is én vagyok? Bizony megrémisztett a gondolat – így emlékszem vissza.

Tényleg paradox, de valahol kényelmes volt nem változni. Kényelmes és biztonságos volt megmaradni a szorongásban rettegve a legközelebbi pánikroham miatt. Mintha ragaszkodtam volna a szenvedéshez, nem? Micsoda hülyeség!?

Viszont igaz.

(És bizony nincs olyan énjét kereső, akit ne fenyegetne valamilyen szinten ugyanez.)

Társas dilemmáim is voltak.

Sokkal többet ittam a kelleténél (Szerintem kimerítettem az alkoholista vagyok fogalmát.) és amikor végleg letettem az alkoholt, tettem azt az ért, mert két legyet akartam ütni egycsapásra:

1. Nem iszom többet, abbahagyom alkesznek lenni és végre felelősségteljes önmagamat tudom a családomnak adni.

2. Ha nem iszom másnapos sem leszek többet, így talán a másnapossággal jelentkező pánikrohamok is elmúlnak.

Ezt, pontosabban ezeket reméltem.

Namost gyakran voltam másnapos, és akár kicsit voltam másnapos, akár jobban, a pánikrohamok kipécézték a másnaposságaimat. Ezért akartam abbahagyni az ivást.

Nos, mivel az ivás abbahagyása is megérne egy misét, de legalábbis egy másik könyvet, itt és ebben az énkereső könyvben csak annyit említek meg, hogy több évtizednyi italproblémámat oldottam meg 2005 késő tavaszán, Pünkösd ünnepnapján, amikor az első tudatos józan napomat vészeltem át. Ennek már húsz éve. Azóta nem ittam egy korty alkoholt sem. Ám a kérdés, hogy mi lett a pánik-alkesz elhagyási tervvel?

Nos, erre az a válasz, hogy az alkeszságot elhagytam, de a pánikom nem hagyott el engem.

Az italt feladtam, de a pánik megmaradt.

Bumm!

Az ital gyötrelmének feladása – életem egyik legnagyobb büszkesége – sajnos nem adott énemnek elegendő józanságot, hogy a pánikolástól is megszabadulhattam volna. Pedig dohányoztam is. A cigi letétele, szintén több évtized után, semmiség volt az ital abbahagyásához képest. Ma már tudom, hogy a pánikbetegségből való öngyógyulásom volt énemnek a legnagyobb falat. Nem akarom leírni (ám félve mégis megteszem), de akkori pánikos énemnek bizony tetszhalált kellett halnia, ahhoz hogy az akkori vágyott új énemnek szellemi teret engedve egylényegűvé válhasson.

Hogy féltem-e az őszinteségtől?

Rettegtem.

Hazug ember voltam?

Volt bennem belőle, sokkal több, mint arra most szívesen visszaemlékszem.

Tudtam-e, hogy nem vagyok őszinte ember?

Nem, mert hazugságot halmoztam hazugságra. Más szavakkal léthazugságaimat további hazugságokkal fedőztem. Szar stratégia volt.

Ma már őszinte csávó vagyok?

Nos, azt gondolom, sokat fejlődtem és az őszinteség útján nagyon sokat haladtam előre.

Hogy féltem-e elveszíteni azokat a barátokat, akikkel soha korábban nem volt úgy, hogy ne került volna ital az asztalra? Bevallom, nem, mert odáig nem is jutottam el fejben, hogy féltem volna ettől.

De viszont meg tudom érteni azt az énjét keresőt.

Aki fél énjét felhozni a sötétből.

Akinek énje nagymértékben megváltozhat azáltal, hogy új önértékek látnak napvilágot a régiek helyett. Meg tudlak érteni. És elfogadom, hogy létezik ez félelem is.

Jómagam is féltem énem átértékelésétől, megtalálásától, alteregójától?

Nem emlékszem konkrétan rá.

Félhettem. Nem zárom ki. Ha másért nem is, mert ma tudatosan, előre megfontolt szándékkal, legjobb belátásom szerint őszinte ember vagyok. Régen viszont nem voltam az, hogy elpalástoljam általam elítélt árnyoldalát énemnek.

Az őszinteséget többre értékelem könyvem üzleti sikerénél. Ezért most válasz út előtt állok. Az őszinteség mellett döntök. Elárulom ki az az én, viszont azt még nem, hogy pontosan hogyan találtam rá, mert azt szeretném, hogy velem együtt átéld az énkeresés dilemmáit, kudarcait és végül a sikert.

Szóval…

Ki az az én?

ÉN

Többet most nem mondok, hogy ne zavarjam meg az énkeresés útikönyvének (kalandos = tévelygő) logikáját.

Talán még csak annyit: amikor úgy írom, hogy én, akkor a vándor énemre gondolok, aki énjét, sőt vágyott énjét keresi lent (az időutazásban) s fent (a lélekbúvárkodásban). ÉN: Ő a vágyott énem átszellemülten. Mindaddig, amíg én nem leszek ÉN, addig az ÉN kiléte ismeretlen. Éppen ezért úgy fogalmazok majd, hogy vágyott én.

Kedves olvasóm, érezted-e úgy, hogy az élet folyója, mintha szembe folyna veled?

Én bizony éreztem.

Sőt, énem keresésekor mást sem éreztem, csak az erős szembesodrást. Egom nem adta magát egykönnyen, sőt élet-halál harcot vívott.

Hogy milyen akadályokba ütköztem énem keresésében?

Elsőként talán azokra a szenvedésekre utalnék, amelyek az élet nehézségeinek tűntek. Amikor egy üzleti vállalkozás zeneszerzőjeként munkám nemzetközileg rangos elismeréséből kitagadtak. Elviselhetetlen volt felfognom, hogy a „siker pénz csillogás” helyett szürke életem kell folytatnom. Később kiderült, hogy nem lehet gyermekem és az örökbefogadás lehetőségéről is lemaradok, elviselhetetlen volt.

A dohányzás miatt érzett dilemmáim, amíg végre abba nem hagytam, komoly dilemmákat okoztak. Ám az alkoholizmusom abbahagyására irányuló kínlódásaim már az égig értek. A pánikbetegség okozta kálváriámról már nem is beszélve. A cigi, a pia és a pánik együttvéve ego okozta élet-halál harc voltak életemben.

De ma már tudom, hogy kaotikus énem akadályoknak tűnő kálváriájában ÉN vagyok az egyetlen érinthetetlen állandó.