Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szabolcsi Alex
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Ciela Norma AD, 2023
© Szalai Lajos, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 73 1

Támogatónk

A fordítás a Nacionalen fond „Kultura”
támogatásával valósult meg.

A kiadvány megjelenését támogatták:

Terézvárosi Bolgár Önkormányzat
Kőbányai Bolgár Önkormányzat
XV. kerületi Bolgár Önkormányzat

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Михаил Вешим: Английският съсед
Ciela, София, 2008

Első rész
Notingam Foreszt

A sötét bábukon volt a lépés sora. Harcias tisztjük leütötte a B2-n álló fehér gyalogot.

– Sakk!

A fehérek elkeseredetten próbáltak az A2-es mezőre menekülni, de szorult helyzetbe kerültek a vonalon érkező bástya miatt.

– Megint sakk! És matt!

Ezúttal nem volt több kibúvó, a fehér király megadta magát. A vesztes játékos pedig átadta a győztesnek az őt megillető ötven sztotinkás érmét.

– Nyertél, Csorban bátyó!

Csorban Csorbanov bátyó, a titkosszolgálat egykori ezredese sorra megnyerte a faluban megrendezett versenyeket. Ő maga azt állította, hogy annak idején a városi bajnokságot is megnyerte… Azt persze elfelejtette hozzátenni, hogy azt a rendőrség szervezte, ő pedig a többi résztvevő legmagasabb ranggal rendelkező főnöke volt. Márpedig a rendőrségi játékokban mindig a rang győzedelmeskedik.

– Visszavágót akarok! – mondta a legyőzött játékos, és elkezdte újból felállítani a figurákat.

Még ha ebben a partiban alul is maradt, Dencso, az iskolaigazgató az utóbbi időkben egyre jobb helyezéseket ért el. Elkezdett játszani az interneten is a késő éjszakai órákban, s azt állította, hogy nagyokat kaszál. A világhálón – ahogy mondogatta – csakhamar nem marad majd egyetlen sakkmező sem lekaszálatlanul… Ám azért mégiscsak inkább a faluban művelt „tétre menő” játék volt az ínyére.

¨· ¨· ¨·

A két sakkozó a London-bárban játszotta „tétre menő” partijait. A falu kocsmája még csak rövid ideje viselte az angol főváros nevét, azóta, hogy a férfi, akivel Glória, a pultoslány élettársi viszonyban élt együtt, elszegődött a szigetországba vendégmunkásnak. Amikor Glória megkapta a Temzén úszkáló csónakoktól díszes, első képeslapot, úgy meghatódott, hogy kirakta az ajtó fölé a London-bár feliratot viselő cégért…

– De miért bár? Ne kereszteljük inkább pubnak? – javasolta Bőrfej, miközben tekintetét a nő köldökébe fúrta, amelyen kihívóan csillogott egy kövecske. Ahogyan azt manapság a népi divat megköveteli, az a köldök állandóan közszemlére volt bocsátva.

Glória akkor kinyújtotta a kezét, és ráhúzott egyet a férfi borotvált kobakjára. Pofon volt ez, úgymond, ám mégis inkább incselkedésnek hatott. Szöges ellentétben utálatos természetével, Bőrfej semmit se válaszolt, hanem teljesen keresztényi módon odatartotta arca másik oldalát is… Glória megint csak ráhúzott. Esténként viszont Bőrfej húzogatta őt a bár mögötti kis szobában, a kanapén, amellett a fal mellett, amelyen rajzszögekkel feltűzve ott függtek a Londonból jött képeslapok… Mindegyiken ugyanaz volt az aláírás: „Glóriának – szerelemmel!”

– Ő a szerelmem! – intett a lány a képeslapok felé. – Mi viszont csak szexelünk!

Úgy hangzott ez, mint valami üzlet, és Bőrfej örömmel elfogadta. Mert hát mi mást is akarhatna egy huszonpár éves suvernyák egy érett, harmincéves nőtől? Szerelmet? Bőrfejnek pillanatnyilag nem volt szüksége szerelemre. Beérte annyival, hogy szereti a hazáját, és utálja annak ellenségeit – a cigányokat, a törököket és a külföldieket.

– Csak senki meg ne tudja! – figyelmeztette a szép Glória, aki kihívóan öltözködött, de a falu előtt vigyázott a jó hírére és kifogástalan viselkedésére. – Semmi közünk nincs egymáshoz!

¨· ¨· ¨·

És Bőrfej nagyon jól megjátszotta, hogy semmi köze sincs a pultoslányhoz. Előzőleg majd elnyelte a szemével Glória megemelt melleit, feszes hasát és a testéhez tapadó farmert. Most viszont csak lenyelt néhány sört a pultnál, s úgy tett, mintha hidegen hagynák a lány gusztusos idomai. Így aztán, mint aki sokkal inkább a sakkjátékhoz vonzódik pillanatnyilag, a sakkozók asztalát kísérte figyelemmel.

– Cé kettő, cé négy! – Csorbanov ünnepélyesen bejelentette az új játszma első lépését. – Angol nyitás!

– Lassan a testtel, Csorban bátyám! – torkolta le Dencso. – A nyitásod angol, de aztán a végjátékba nehogy belefulladj, mint egy kölyökmacska!

– Az angolról beszéltek? – szólt oda nekik Bőrfej a bárpulttól.

Anélkül, hogy levették volna a szemüket a sakktábláról, a két játékos egyszerre tette fel a kérdést:

– Milyen angol?

– Az, aki megvette a Vancso házát… Most már nekünk is megvan itt a faluban a magunk angolja!

Csorbanov megtette a következő lépést, és mogorván kijelentette:

– Már csak ez hiányzott!

Egy légy zümmögve a sakktáblán landolt, en passant.

¨· ¨· ¨·

Egy légy landolt a Terazininek csúfolt Terziev ügyvéd húsos orrán. A férfi az egyik maffia témájú olasz filmsorozatnak köszönhette ragadványnevét. Ez a ragadványnév szárnyas rovar módjára szállt le az ügyvédre, majd úgy rátapadt, hogy már szinte illeni is kezdett hozzá.

A bírósági tárgyalóterem utcára néző ablaka nyitva volt, s onnan egy kétütemű motor kattogása szűrődött be.

– Csukja be!… – rendelkezett a bíró, mivel a Trabant egyre tisztátalanabb gázokat bocsátott ki magából, amelyekhez bűz is járult.

Terazini ügyvéd fürgén felpattant, hogy eleget tegyen a bíróság utasításának. Az orráról a légy kirepült a szabadba, mivel már elunta a lassú jogi procedúrát.

– Miután megvizsgáltuk a kérelmező, Nikolaj Georgiev Nikolov kereszt- és családnevének megváltoztatására benyújtott keresetét – olvasta a bíró –, a bíróság döntésre jutott!

Most beállt némi szünet, amelybe semmi sem zümmögött bele – se egy légy, de még egy Trabant sem.

– A bíróság elfogadja a keresztnévváltoztatást, de a keresetnek a családnévre vonatkozó részét elutasítja. A részletes indoklás megtalálható a bírósági határozatban. A határozat ellen a törvényesen megszabott határidőn belül fellebbezés nyújtható be…

Ha a bíró bírósági határozatot ismertet, a jelenlevők a világon mindenütt álló helyzetbe hozzák magukat. Az itteni kérelmező – egy hízásnak indult negyvenes egyén, aki a Manchester United piros mezét viselte, félig állt, félig pedig az asztallapon ült, és ingamódra lóbálta az egyik lábát. Az inga megsarkalt tornacipőben végződött, amelyet a gazdája mezítlábasan húzott fel. Mialatt a bíró igazságot szolgáltatott, a kérelmező egyik kezével a hátát vakargatta, a másikkal pedig a hasa alját, valahol a lágyéka környékén.

– Egy szót sem értettem az egészből! – nyögött fel végül.

S alighanem hozzá is fűzött volna még valamit, ami nem tűri a nyomdafestéket, de Terazini ügyvéd karon ragadta, és kivezette a teremből.

– Gratulálok, Nikolaj! – veregette meg a vállát odakint. – Egészségedre szolgáljon a Notingam név! Notingam Georgiev Nikolov!

– Én a Notingam Foresztet kérvényeztem! – fogta fel végre a kérelmező a bírói végzés értelmét. – Én Foreszt vagyok, Terazini, a családnév a lényeg! A Notingam önmagában mit sem ér!… Notingamokkal van tele a padlás…

– Fellebbezünk! – nyugtatgatta az ügyvéd.

– Strasszburgban! Elmegyek akár odáig is! – kiáltotta az ember, akit immár Notingamnak hívtak. – Most mondd meg, milyen ez a mi demokráciánk, amelyik nem engedi, hogy úgy hívjanak, ahogy te akarod!

A több demokráciát követelő politikai lózung a járásbíróság épületéhez felvezető lépcsőkön hangzott el. Ugyanaz az épület biztosított helyet az ügyészségnek, valamint néhány közszolgálati intézmény munkatársának is. Egy ismeretlen férfi, aki egy iratokkal teli dossziét szorongatott a hóna alatt és tanácstalanul toporgott az útbaigazító táblák előtt a bejáratnál, beleütközött a Manchester United piros mezébe.

– Szori! – mondta az ismeretlen.

– Majd adok én neked egy szorit a kupádba! – fordult meg Notingam, miközben kinyújtotta a karját, hogy igazságot szolgáltasson, de ebben a pillanatban célba vette az Antenna néven ismert járási televízió kamerája.

A kábeltévés riporter az orra alá dugta a mikrofonját.

– Gratulálok, Notingam úr! Ön egyike a nagy bolgároknak!… Mióta pereskedik?

Notingam a jobb kezével megsuhintotta a mikrofont:

– Na tűnj el gyorsan!

¨· ¨· ¨·

Egyes emberek szeretnek a tyúkokkal nyugovóra térni, Mara anyó viszont beszélgetni szeretett velük.

– Na nézze meg az ember! – korholta az egyik tyúkot. – Három napja nem tojtál!… Csak zabálsz! Hát még te! – mondta egy másiknak. – Mindig csak azt a telhetetlen begyedet tömöd!

Kukoricát morzsolt a csutkáról, a tyúkok pedig egymást lökdösve csipegették fel a lábai köré potyogott szemeket. Kilenc tyúk, mind megjelent, akár egy névsorolvasáson, csak a kakas hiányzott. Vajon hol eszi a fene? Mara anyó átnézett a kerítésen a szomszédos udvarra. A kakas helyett egy ismeretlen nyurga embert pillantott meg, aki büszkén jött-ment és szemlélte a terepet. Az anyó úgy látta, hogy szőke, s azzal a nagyon fehér bőrszínével pedig ugyancsak elüt a helybeli fajtától.

– Hé! – kiáltott oda neki. – Mi’csiná’sz te ott, he? Gyere csak ide!

– Nem tud odamegy, Mrs. … – válaszolta az ismeretlen ember talán bolgárul, de azért nem egészen.

Mara anyó ledobta a kukoricacsövet, megtörölte a kezét a kötényébe, és odalépett a kerítéshez.

– Miért beszélsz úgy, mint egy oláh cigány? Miféle szerzet vagy te?

– Én angol… Angliából.

– Ha Angliából jöttél, mit keresel egy idegen telken?

– Telek nem idegen… Vásárolta telek… Vásárolta ház… Enyém tulajdon.

És az idegen folytatta az udvar bejárását; a kaszálatlan fű a térdéig ért.

„Úgy jár, mint aki karót nyelt” – gondolta magában Mara anyó.

– Te meg merre kujtorogsz, he? – kiáltott rá a valahonnan előbukkanó kakasra, de az csak fontoskodva nézett rá, és nem méltatta válaszra.

¨· ¨· ¨·

Wayne Rooney, a Manchester United tízese a tizenhatosnál kapott egy jó labdát, kicselezte az Ágyúsok védőjátékosát, de ballal leadott lövése elkerülte a kaput…

– Béna vagy! – teremtette le Notingam, és megvakarta a hasa alját. Keleti kényelemben, félig fekvő pózban terpeszkedett a díványon, és az angol Premier League egyik meccsének televíziós közvetítését nézte. Kívülről szemlélve úgy tűnt, mintha lustálkodna, ám ő valójában dolgozott… Bizonyos idővel ezelőtt rátalált a számára legbecsesebb munkára – ikszeket, egyeseket és ketteseket írt be az Eurofutball hasábjaiba. Elvárásainak megfelelően ez a munka egy szép napon majd magas jövedelmet fog neki fialni.

Mara anyó lábujjhegyen jött be, nehogy megzavarja a fia munkafolyamatát. Leült melléje egy sámlira, majd vetett egy pillantást a tévékészülékre.

– Nini, ezek csak nem az arzenálosok?… Azokat szeretem… Hogy’ szaladnak!… Nekem meg szaladnom kell kenyérért…

Nem fordítva el a tekintetét a fontos találkozóról, Notingam megkérdezte:

– Megetetted Májköl Óvent?

– Kit?

– A szamarat. Ideje megjegyezned!

– Hát az nem Ronaldó volt?… Várjunk csak, Ronaldó a malac volt… Az most hol játszik?

Notingam fürgén felemelte a díványról norma feletti kilóit, és kituszkolta az öregasszonyt az ajtón.

– Nyomás, indulj, mert elfogy a kenyér…

¨· ¨· ¨·

A falu kocsmája, a London-bár főként whiskyvel kínálta a klienseit. A szépséges Glória háta mögött legalább húszféle palack tarkállott a polcokon ebből a nemes italból. Mindenféle formájú palack – magas és alacsony, hasas és hosszúkás; egymástól tenyérnyi távolságban hívogattak-csábítottak a címkéikkel.

– Egy törkölyt! – mondta szomjasan egy lóarcú parasztember, készen arra, hogy patáival kapálni kezdjen a bárpult előtt.

– Az nincs! – mosolyodott el Glória. – Van viszont extra viszkim!

A parasztember felhúzta az orrát, de a szomjúság erősebbnek bizonyult nála:

– Drága?

– Egy leva decije…

A parasztember legyintett, és letette a levát. Aztán egy hajtásra fenékig kiitta a folyadékot, felhorkantott, majd elhagyta a kocsmát. A két sakkjátékos szemmel követte a hátát.

– Majd hozzászoknak, kénytelen-kelletlen – dörmögte Csorbanov. – Nemdebár már európai polgárok…

Később halkabban hozzáfűzte:

– És majd a Börbönt is megszokják!…

Dencso a kezébe nyomott néhány színes papírlapot. Az egykori ezredes megszemlélte a képeket, az egyiket elkülönítette és gombóccá gyúrta.

– A többi megjárja… Munkára fel! Kétszázötven darab!

Az iskolaigazgató gondosan visszarakta a lapokat a dossziéba. Mégiscsak címkékről van szó. Na persze olyanokról, amelyek nem iskolai füzetekre, hanem ismert márkájú whiskykre valók…

Ebben a pillanatban – akárcsak valamilyen cowboyfilmben – a bár lengőajtaja széttárta szárnyait, s a szárnyak között beviharzott egy közepes termetű, kövér, már-már négyszögletes férfi. Kivörösödve és kifulladva viharzott be, s bizonyára igencsak sürgős dolga lehetett, mert verejték ütközött elő koponyája kopasz felületén.

– Hát tényleg igaz, Vancso bátyám? – kérdezte Glória üdvözlésképpen.

– Mi az hogy! – dörrentette a jövevény, és csak a bárpultnál fékezte le a lendületét.

– Öt lepedőt kaptál?

– Tízet… Euróban! A szkocsot ma én állom! Tölts!

Glória készségesen nekiállt, hogy teljesítse az utasítást.

– Balantájnsz, Tícsörsz vagy Handred pájpersz? – kérdezte.

– Mindegy… S rakj mellé valamilyen rágcsálni valót is…

– Hamburgert, csízburgert vagy hotdogot?

– Lényegtelen! Hozz mindegyikből jó sokat…

Kifogástalan szimattal kiszagolva a potyát, máris ott termett a bárban Bőrfej. Őt követve, mintegy parancsszóra, megjelent a falu többi iszákosa is.

¨· ¨· ¨·

Ha Televényes polgármesteri hivatalától bekérték volna a község új lakójának az életrajzát, akkor abban alighanem ez állt volna: „John Steward Jones hatvanegy évvel ezelőtt született az angliai Manchesterben, egy középangol családban. A gimnázium elvégzése után egy ártalmas anyagokat gyártó vegyi üzemben dolgozott, s ezért idő előtt nyugdíjazták. Nyári szabadságai során néhány alkalommal turistaként járt Bulgáriában. Megtetszett neki az ország, az emberek szintén. Szülővárosában bolgár nyelvtanfolyamokat látogatott. Nyugdíjba vonulása után elhatározta, hogy áttelepül Bulgáriába. Egy ügynökségen keresztül vásárolt egy kertes házat Televényes községben. Nős, egy fia van és két unokája.”

A faluban azonban senki sem kért tőle írásos önéletrajzot. És persze Johnnak sem volt írni való kedve. Mindenekelőtt le kellett kaszálnia a birtokán burjánzó füvet. Életében először vett a kezébe kaszát. Ez a fajta vágóeszköz az Egyesült Királyságban már rég nem volt használatban. Az angol réteket benzinmotoros vagy elektromos fűnyírókkal nyírták. Maga John semmit sem nyírt, mert mind ez idáig nem volt saját rétje. Hosszú évekig egy szűk, második emeleti lakásban lakott Manchesterben, és csak muskátlit gondozott az erkélyen. Kiderült, hogy a közeli város vaskereskedésében nem árulnak sem elektromos, sem pedig benzines fűnyírókat. Az eladónő egy fejbiccentéssel ráirányította a figyelmét erre az özönvíz előtti kaszára, amilyet akár az angol parasztok is használhattak antifeudális felkeléseik alkalmával.

A kaszálás nem bizonyult könnyű munkának. John ügyetlenül fogta a fogantyút, s próbálta félkörben forgatni a pengét, de hamarabb vágta volna le a saját lábát, mint a magas füvet. Hirtelen két egészséges kéz ragadta meg hátulról a kaszáját, erőt adva a forgató mozgásba. Hrsss! – szisszent fel nyomban a penge, s a földre borult egy nagy kéve fű. A szomszédban lakó szívós parasztasszony, aki nem sokkal ezelőtt a másik udvaron a tyúkokat etette, most idejött, hogy kaszálóleckéket adjon neki…

– Na ide nézz, szomszéd! – mondta a nő. – Nézd, hogyan csinálom! – És kivette a kezéből a kaszát.

Hrsss! – szisszent fel a kasza pengéje az asszony erős kezében. Hrsss! – s oldalra dőlt egy második hasonló kéve. Hrsss!…

– Csináljuk együtt! – mondta az öregasszony, és ismételten átölelte hátulról a derekát. John nagyobb erőt tett bele a félfordulatba. S most majdnem sikerült az ő kévéje is.

– Menni fog ez neked! Nincs benne semmi ördöngösség!

És John belejött… Hrsss-hrsss! – hersegett egyre meggyőzőbben a kasza a kezében.

– Vigyázz, nehogy beálljon a derekad! – mondta az anyó, és felnyalábolta a szatyrát, amelyből két kenyér kandikált elő. – Csak óvatosan!

– Thank you, Mrs.! – kiáltott utána John hálálkodva.

¨· ¨· ¨·

A manchesteriek egyenest felsültek. A kilencvenedik percben a londoni Ágyúsokkal vívott meccsük a gól nélküli iksz felé tendált. Notingam erre a találkozóra kemény egyest húzott be, így aztán ez az eredmény lehangolta. Az anyja pedig még fokozta a lehangolást.

– Nikola! – szólt oda neki az ajtóból. – Állj már fel végre! A széna nincs összegyűjtve, a krumpli kapálatlan, és nincs kész a jószág korpadarája sem. Az angol megtanult kaszálni, te meg itt heversz.

– Megtiltottam, hogy Nikolának szólíts! – kelt ki magából a totómunkás. – Én Notingam vagyok!

Mara anyó hátat fordított neki, és kotorászni kezdett a komódban.

– Hiányzik húsz leva!

A tévénéző teleportálta magát az Old Traffordra, és egyáltalán nem hallotta.

– Miért vettél el tőlem húsz levát? Most nyomban agyonütlek!…

– Vissza fogom adni, de tényleg! – tért vissza Notingam a szülőföldjére. De csak azért, hogy megint eltűnjön a Szigeten. Gól! Az utolsó percben! Remek, vörös ördögök! Notko bátyátok megcsípte az egyest!

A bíró lefújta a meccset. Notingam kikapcsolta a tévét, és odafordult az anyjához:

– Ha megnyerem a jackpotot, harmincat adok vissza!

Felhúzta megsarkalt tornacipőjét, és bejelentette:

– Elhagyom a helyszínt! Ha keres valaki, a Londonban vagyok!

¨· ¨· ¨·

A London whiskyben úszott. Ingyen whiskyben. A szeszfolyam bugyborékolva áradt a helybéli alkoholos közösség szomjas torkában. Ez a közösség készségesen és reklamáció nélkül itta a külföldi italt, s fogyasztotta hozzá a külföldi szeszkorcsolyákat, a hamburgert és a hot dogot, amiket a szépséges Glória hordott ki az asztalokra. A pultoslány mára megszőkült. A Londa Colornak köszönhetően a haja néhány havonta váltogatta a színét.

– Egészségünkre! – rikkantotta el magát az áldomást fizető Vancso, és egyenest a palackból öntötte magába az italt. – Ha majd eljön ránk a legrosszabb idő, akkor az ilyen legyen!

A társasághoz csatlakozó Notingam pohárból ivott – kis kortyokban, de sűrűn.

– Vancso bátyám – mondta –, ahogy láttam, nagy tökfej az a pasas!

– Akármilyen is, de biztos, hogy vagyonos! – válaszolta Vancso. – Megad az mindent az utolsó fillérig! Fizet, mint a köles!

– Mint az angol köles! – vetette közbe valaki a csoportból, amire mindenki felnevetett.

– Köles az, ami a ti fejetekben van! – morogta magában Csorbanov ezredes, és beleharapott hot dogja virslijébe.

¨· ¨· ¨·

Amikor már úszott a verejtékben, John tiszta inget húzott, leült a háza tornácára, és hallgatózni kezdett. Ekkor hirtelen meghallotta a csend hangjait – azokat, amelyekről Simon és Garfunkel énekelt sok évvel azelőtt, ifjúsága éveiben. John mindeddig soha nem hallotta a csendet. De most dugig telt vele a füle, s ettől olyan állapotba került, amelyet az indiaiak úgy hívnak, hogy „nirvána”, a törökök pedig úgy, hogy „kef”… John nézte az alkonyodó ég kékjét, majd az ódon ház szúrágta gerendái felé fordult a tekintete, s rádöbbent, hogy pont oda csöppent, ahová kellett. Arra a helyre, amelyről mindig is álmodozott.

– Hé, szomszéd! – Mara anyó hangja kibillentette a nirvánából, és elrontotta a jóleső érzését. – Mi is a neved?

Az öregasszony már a kerítés mellett állt egy műanyag szatyorral a kezében.

– John – felelte a férfi.

– Fogadd el az almákat, Dzsoni! Mézédesek…

– Thank you! Köszönöm! – mondta az angol, ahogy átvette az almával teli szatyrot.

– A ti vidéketeken nem terem alma. Mert ugye, szigeten éltek… Néztem a Robinzon Kruzont! A szigeten nem volt alma… Ott csak kecskék voltak!

Mindabból, amit mondott, John csak az utolsó szót értette.

– Kecskék, yes! – bólintott rá.

Mara anyó ránézett:

– Hogy van a Királynő?

– Ki?

– A Csárlesznak az anyja… Erzsébet… Néztem a kábelen. Tíz évvel idősebb nálam.

– Jól van Királynő – nyugtatta meg John.

– Hát csak legyen is jól szegény feje!… Hiszen a fia, akárcsak az enyém, egy mihaszna… Elhagyta a feleségét… Az én fiam is elhagyta a feleségét, nem, az hagyta el őt… fogta a kisunokát, s elment a városba… nem jár ide… Az én lókötő fiam pedig megint elment a Londonba…

– Ó, London! – élénkült fel John. – Az szép… Volt Londonban!

„Ezt meg vajon mikor derítette ki? – mondta magában Mara anyó. – Csak tegnap jött, de máris tudja, hol a kocsma…”

¨· ¨· ¨·

Kakaskukorékolásra ébredt. Manchesterben reggelente nem kakas ébresztette, hanem az autóforgalom, amitől begolyózik az ember. Álmosan pislantott néhányat, és ámult, hol virrad rá az új nap. Miután meglátta a pókhálót, a repedezett plafont és a lehullott vakolatot a sarokban, ahonnan előkandikáltak a téglák, rájött, hogy távol van Manchestertől. A saját falusi házában van. Nagyon fontos, hogy a ház renoválásért kiált… Ebben a házban, amely renoválásért kiáltott, John lelke énekelt. Felkelt, egy tálkába zabpelyhet szórt, majd leöntötte forró vízzel. Ezt követően kávét főzött, gyorsan megreggelizett, aztán az ásó után nyúlt. Elkezdte felásni a már régóta megműveletlen kertet a ház előtt. És ahogy ásóról ásóra forgatta a földet, azon töprengett, mennyire megfordult a teljes eddigi élete…

Ugyanebben az időben Notingam szomszéd úgy érezte, hogy hánynia kell.

„Ez a tegnap esti viszkitől lehet! – gondolta. – Nehezen emészti a gyomrom ezt az idegen italt!”…

Notingam kiment a ház elé, vizet ivott a kútnál egyenest a vödörből, a maradékot pedig a fejére öntötte… Az angol grand, Manchester United piros meze tele lett nedves foltokkal, mintha a Premier League valamelyik játékosának a hátáról húzták volna le… Notko prüszkölt, megrázta a fejét, és a szomszédos udvar felé pillantott. Ott John az ásónyélre támaszkodva a kakast nézte. A kakas viszont Johnt nézte a kerítésről, ahová felrepült.

– Co… Co… Co… – mondta az angol.

– Kot… Kot… Kot… – válaszolta a kakas.

– Ő nem Koko! – avatkozott közbe Notko, és odajött a kerítéshez. – Figo a neve… Luis Figo…

Ezek után kisimította magán a nedves mezt, kezét beletörölte a nadrágjába, majd átnyúlt a szomszédátjárón:

– Máj ném iz Notingam… Notingam Georgiev Nikolov… Nikolaj voltam, de megváltoztattam a keresztnevemet… Azt akartam, hogy Notingam Foreszt lehessek, mert az a kedvenc csapatom, még annak idején, amikor játszottak a CSZKA ellen, nagyon tetszettek nekem azok a notingamiak…

– Nottingham, yes! – bólintott John, és letette az ásót.

– Akkor ők voltak a bajnokok. Most a második divízióban játszanak…

Az angol elfogadta a kerítésen átnyújtott kezet…

– John – mondta. – Enyém név John!

– Na lám csak, hisz’ te karattyolsz bolgárul!… Hol tanultál meg beszélni, Dzson bátyám?

– Én tetszett Bulgária… Négyszer volt a ti tengernél… Járt bolgár nyelvtanfolyam… Aztán lát az interneten ez a ház, s dönt, hogy megvesz… Megvette ez a ház, itt él!

Notingam vetett egy pillantást az omladozó vakolatú ódon építményre, amely kőlapokkal volt fedve, a tornác teteje pedig megroggyant. Aztán grimaszra húzta a száját:

– Már megbocsáss, de a te beruházásod… Képes voltál tíz lepedő eurót leperkálni ezért a disznóólért! Hát miért nem szóltál hamarabb, ember! Eladtam volna neked az enyémet!… Kilenc lepedőért… Nézd, Dzson bátyám, a mieink Angliába menekülnek, te meg idejöttél ebbe a pusztaságba!

– Természet itt szép… Levegő tiszta, olcsó élet…

– Még hogy olcsó! – vágott a szavába Notko. – Drágaság, barátom! Drágaság és elmaradottság!… Csak a televíziónk európai… A polgármesterünk idehozatta a kábelt, negyvenhárom programot fogunk! Príma polgármesterünk van! Lehet, hogy hozzád is bevezeti a kábelt…

– Nem akar tíví… Akar csend, nem szeret tíví…

¨· ¨· ¨·

Négy összetört pohár, egy tányér és egy hamutartó… Ezek voltak az anyagi károk, amelyeket a London-bar elszenvedett az előző esti buli nyomán. De a buli szép bevételt hozott a pultos kisasszonynak. Amikor összeszámolta a fiókban levő bankjegyeket, Glóriának felragyogott az arca, és elindította kedvenc slágerét kedvenc folk-énekesnője előadásában. Táncra perdült a bárpult mögött, és maga is dalra fakadt együtt a zenegéppel, sőt, talán még túl is énekelte:

– „Kitűzök egy fehér rózsát, fehér rózsát, sok tövissel, félhetsz, hidd el, félhetsz, hidd el…”

Miközben énekelt, megjelent előtte a pulton egy szál fehér rózsa – whiskysüveg-vázában. A pultoslány kihúzta az üvegből, letörte a tövises szárat, a fehér virágot pedig a hajába szúrta. Ugyanabban a pillanatban érezte, hogy hátulról átkarolja két férfikéz, amelyek a mellei után kutakodnak. Nem kellett, hogy lássa a tetoválásokat, anélkül is tudta, ki a kezek gazdája.

– „Félhetsz, hidd el, félhetsz, hidd el!” – énekelte Glória, és eltakarította magáról Bőrfej mancsait.

Egyedül voltak a bárban, nem volt senki, aki láthatta volna őket, és Bőrfej újból megkísérelt gondolatot ébreszteni a lányban, őt magát pedig próbálta a bár mögötti szobácskába, a kanapé felé terelgetni… Glória léhán kuncogva keményen ellenállt neki. Ez része volt a játéknak – vagyis hogy megmutassa a kopasznak: a kanapé akkor kerül sorra, amikor ő úgy dönt, s nem, amikor a fiú. A feldühödött Bőrfej kitépte Glória hajából a rózsát, és bekapta. Ezután magához ragadott a rekeszből egy üveg sört, a fogával eltávolította róla a kupakot, majd a szájába öntötte a tartalmát – rá a rózsaszirmokra. Majd bőszen rágni kezdett.

Glóriának nem maradt ideje, hogy rákiáltson, mert a London-bárba belépett Dencso.

– Bőrke, kész, amit kértél!

Dencso átnyújtott neki egy nejlonzacskót. Bőrfej elvette a zacskót, majd kiborította a tartalmát az egyik asztalra. Színes borítójú műanyag dobozkákban mintegy húsz CD szóródott szét az asztallapon.

– Ez ám a nem semmi, vaze! – mondta a borotvált fejű. – A borítókat úgy eltaláltad, mintha eredetiek lennének.

– „Amit teszünk, azt jól tesszük!” – válaszolt neki Dencso a televíziós reklámból betanult mondattal.

– Te aztán nagy kalóz vagy, ember! – veregette meg a vállát Bőrfej. – Ha felcsatolok rád egy falábat, és kiszúrom az egyik szemedet, olyan leszel, mint a legfrankóbb kalóz… Csak vicceltem, vaze! – fűzte hozzá, amikor látta, hogy Dencso nem nevet a viccén.

– Na és a lóvé? – kérdezte komolyan a beszállító.

Bőrfej kinyitott még egy sört a fogával, és feléje nyújtotta:

– Nem kell begazolnod! Bőrfej mindig fizet!

Dencso nem vette el a sört. Csak a CD-ket tartalmazó szatyrot vette vissza:

– Nem vagyok kölcsönbank! Fizess és vidd! Kes end keri!

¨· ¨· ¨·

Televényes polgármestere már a hatvanat taposta, de nem ismert fáradságot. Termetre alacsony volt, zömök, fürge, mindennap valamilyen újabb irányítási ötlettel ébredt. Ezen a reggelen nem egy ötlete volt, hanem mindjárt több is. Megérkezett az irodájába, leült az íróasztala mögé, és elrendelte, hogy hívják össze a személyzetet eligazításra. A személyzet azonban nem jelent meg a munkahelyén, pedig közben már tíz óra lett. Márpedig ha a személyzet nem jelenik meg a munkahelyén, akkor a Polgármester nekivág a falunak, hogy felkutassa.

Csakhamar meg is látta, amint a kerítést támasztva beszélget egy sápatag, póznahosszú idegennel.

– Notingam, bolgár testvérem! – kiáltott rá a Polgármester a személyzetére. – Miért tűntél el, mint a kámfor? A segélyekért, amelyeket havonta folyósítok neked, meg is kell ám dolgozni!

Notingam intett neki a kezével, hogy menjen közelebb.

– Polgi, ő az angol… Dzson bátyám, ő a Polgármesterünk…

A helyi hatóság képviselője kissé feszélyezve érezte magát. Megigazította az ingnyakát, és felkészült a hivatalos kézfogásra. A kézfogást mindkét fél részéről mosoly kísérte. Kár, hogy nem voltak a helyszínen riporterek, akik megörökítették volna az eseményt digitális készülékeik memóriájában.

– Melyik Mencseszterből jött? – kérdezte a Polgármester tisztelettudóan. – Csak nem azok közül való? – és rámutatott a kitüntetett katona módjára mellét düllesztő Notko mezére.

– Lehet, hogy a Mencseszter Szitiből való – engedett el egy feltételezést a melldüllesztő.

– Manchester, van egy nagy város… – próbált megszólalni John, de valahogy nem futotta a szókincséből.

– A mi Televényesünk se rossz… – mondta a Polgármester. – Itt nincsenek rossz emberek… Jó felé vetted az irányt…

– Ügynökség irányít…

– Na persze… Az efféle dolgok ügynökségen keresztül futnak – vágott a szavába a Polgármester. – Okos emberek vagyunk mi, de néha megtévelyedünk…

Nem volt világos, hová akar kilyukadni a Polgármester. Így aztán a kijelentését követően csend támadt…

– Na de, Dzson bátyám, miért adtátok el a Bekemteket előbb a spanyoloknak, aztán meg az amerikaiaknak? Nem rossz futballista az, csak a felesége rossz!… Tönkre fogja tenni! Fogadásokra hurcolássza, akkor meg mikor tudna edzeni?… És csak a pénzét költi – házak, ruhák, kocsik!

– Fogd már be, Notingam testvérem! – teremtette le a Polgármester, s magyarázatként John felé, hozzátette: – Nem rossz fiú, csak kissé túlzásokba esik…

Mara anyó közeledett a kerítésnél álló három férfi felé. A kezében egy kék zománcos kis bográcsot tartott.

– Tej – mondta, s odanyújtotta Johnnak a bográcsot.

Az elvette tőle, és beleivott. Úgy tűnt, igencsak ízlik neki, mert komolyan megemelte a kék zománcost, hosszadalmas szívásba merült, mint valami nagyra nőtt csecsemő.

– A Viktória teje – mondta Notko. – A kecskéé… Viktória Bekemről neveztem el…

Mindenki elnevette magát. John állán tejfolyam csordult végig, erre ő elővett egy gondosan összehajtogatott zsebkendőt, és megtisztogatta magát.

– Elég az üres fecsegésből, Notingam fiam! – váltott komolyra a Polgármester. – Láss munkához!

– Na de, Polgi, ebédre jár az idő! Előbb együnk… – mondta Notko. – A munka meg nem nyúl, hogy elszaladjon!

A Polgármester legyintett, és szabadjelzést adott a személyzetének. Az ötletek megvalósítása eltolódott egy másik szép napra… Szép napok legalább bőven akadtak Televényesben.

¨· ¨· ¨·

Mara anyó ebédre töltött paprikát készített. Étvágytalanság hiányában Notingam négyet is megevett. Miközben az utolsó falattal felitatta a tányérból a szaftot, azt mondta az anyjának:

– Láttad, hogyan habzsolt? Mintha sose látott volna tejet…

– Szereti és kész…

– Ezek a sört is így habzsolják, akár a vademberek! – emelte meg a hangját Notko. – Aztán pedig bandába verődve boltokat vernek szét, kirakatokat törnek be, autókat borogatnak fel… Nagyon vadak ám az angolok!

– Isten mentsen tőlük! – vetett keresztet Mara anyó. – S hogy nekünk egy ilyen vadember legyen a szomszédunk…

Még be sem fejezte a mondatot, kopogtak az ajtón. Az angol szomszéd volt az. Notko kiment, hogy lássa, mit akarhat. John azért jött, hogy megadja a tej árát.

– Mennyi pénz tej? – kérdezte brit akcentusú mulatságos bolgárságával.

– Amennyit akarsz… – sandított rá Notko.

– Nem ismer ilyen valuta… – mondta John, és megvonta a vállát.

– Hát jó! – válaszolta a bolgár férfi, akiben kereskedői szimat ébredt. – Adj, mondjuk, úgy öt-tíz levát!

– Úáú! – jajdult fel az angol szomszéd, ahogy a gyerekfilmekben jajdulnak fel az animációs figurák, ha fejen találja őket egy serpenyő. Előhúzott a zsebéből egy elektronikus számológépet, kalkulált valamit, aztán így szólt:

– Ez lenni sok… Én tud: itt tej ára sztotinkák!

– Csak ugratlak, Vili! – sózott rá a vállára Notingam, amúgy bolgárosan. – Ugya’mmá, hát mi neked öt leva, tesókám?… De jó, semmit se fizetsz, rajtam aztán ne múljon!

Újból a vállára csapott, s közben kivette a kezéből a számológépet. Találomra lenyomott néhány billentyűt, de a kijelző sötét maradt.

– Valahogy nem működik ez a kütyü… – mondta.

– Ez menedzserkalkulátor… – pontosított John. – Itt kell bekapcsol…

– Nesze! – adta vissza Notingam az elektronikát. – Viszont, Dzson bátyám, mi lenne, ha mi ketten beindítanánk egy kis seftelést?

Seftelés… Ez a legtöbbet használt szó a mai bolgár nyelvben – nap mint nap elhangzik Timoktól a Fekete-tengerig, s a Fehér-tengertől a Dunáig, végig a ruméliai mezőkön… Az Egyesült Királyság polgára semmiképp sem ismerhette ennek a szónak a jelentését, még ha látogatott is egy kétéves nyelvtanfolyamot.

– Nem érti… – emelte égnek a kezét a Királynő alattvalója.

A helyi lakosnak kellett őt képbe helyeznie.

– Seftelés… Seftelés, vagyis amivel lóvéhoz jut az ember. Vagy suskához. Vagy ahogy ti mondjátok: manihoz!… Nyomás, csináljunk együtt egy kis manit!

– Yes, money! – kezdett felmelegedni a szigeti fűtőszál.

– Na ideha’gass!… – környékezte meg Notko visszafogott hangon. – Az Eurofutballt nyilván ismered! Ennél az Eurofutballnál dzsekpot is van! Megütjük a dzsekpotot, és bezsebelünk ötven lepedőt. Aztán fifti-fifti megosztozunk rajta!

– Fifty-fifty! – ismételte John. – Mit osztunk?

– Hát a nyereséget! – jött ki a bolgár szomszéd a béketűrésből. – Csak el kell találnunk a ti első ligátok eredményeit. Itt van, például: Nyúkasztl – Csarlton! Én itt az egyest húzom be… Te mit mondasz?

Az angol nem mondott semmit. Elgondolkodott, aztán bevallotta:

– Nem érti… A futball nem érti…

– Micsoda? – ámuldozott Notingam. – Te, úgy látszik, nem is vagy angol!

– Vagyok…

– Te olyan bugyuta vagy, mint az angol anyaföld, Dzson! – fortyant fel a Manchester United emblémás mez viselője.

– Yes, föld! – mondta felcsillanó szemmel a brit polgár. – Akarja vetni föld… Felszánt… veti…

Notko még jobban elképedt:

– Csak nem fogsz itt nekem legelészni!

– Ülteti paradicsom, ülteti paprikás… – folytatta John ötleteinek körvonalazását.

– Paradicsom a garádicson! – szakította félbe csúfolódva a bolgár szomszéd. – Oszt mi’csiná’sz a paradicsomoddal meg a paprikáddal? Itt már senki se ültet zöldséget! Ha paradicsomevésre szottyan kedved, menj a boltba, vegyél magadnak!… Bár, azt mondják, Törökországból hozzák be. De hát nem beszélni akarsz hozzá!

– Akar vásárol tehén… Vásárol tehén, issza tej…

– Nálad odafent valami nincs rendben! – adta ki Notko az orvosi látleletet.

– Rend és rend… felszánt… – kapaszkodott bele az utolsó szóba az angol. – Akar traktor!

– Nekem van! – kiáltott fel Notingam örömtől ragyogó arccal. – Még hogy traktort akarsz! Akkor gyere!

¨· ¨· ¨·

A traktor a fészerben tétlenkedett – Ronaldó disznóóla, Májkel Óven istállója és Viktória Bekem karámja szomszédságában.