A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Miecz przeznaczenia c. műve alapján készült.

Fordította: Kellermann Viktória

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Váczy Ludmilla

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1993

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Kellermann Viktória, 2012, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-952-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

A lehetőségek határa

Jégszilánk

Az örök tűz

Némi áldozat

A végzet kardja

Több annál

A LEHETŐSÉGEK HATÁRA

I

– Én mondom nektek, nem jön az ki onnan – mondta a ragyás képű fickó, és közben nagy meggyőződéssel csóválta a fejét. – Már egy óra meg egy negyed, hogy bemászott. Annak már annyi.

A romok között összeverődött városlakók némán figyelték az omladék közepén tátongó fekete hasadékot, a föld mélyébe vezető, törmelékkel borított lejáratot. Egy sárga zekét viselő, testes férfi egyik lábáról a másikra állt, aztán megköszörülte a torkát, és leemelte fejéről az összegyűrt birétumot.

– Várjunk még – mondta, miközben letörölte ritkás szemöldökéről a verejtéket.

– Mire? – fakadt ki a ragyás. – Odalent a barlangokban egy baziliszkusz csücsül, elfelejtette talán, bíró uram? Aki oda beteszi a lábát, annak már vége. Vagy tán kevés ember veszett oda eddig? Akkor meg mire várjunk?

– Hiszen megállapodtunk – morgott vissza bizonytalanul a testes alak. – Hát akkor meg?

– Élővel állapodott meg, bíró uram – szólalt meg a ragyás társa, egy bőr henteskötényt viselő, hatalmas férfi. – Az meg már kinyúlt, úgy biztos, mint ahogy itt állok. Előre lehetett tudni, hogy a vesztébe rohan, mint a többi is előtte. Hiszen ez ráadásul tükör nélkül mászott le, egy szál karddal. A baziliszkuszt meg nem ölöd meg tükör nélkül, mindenki tudja.

– Megmarad a garasa, bíró uram – tette hozzá a ragyás. – Mert még megfizetni sincs kinek a baziliszkuszért. Menjen most már csak haza nyugodtan. Mi meg elvisszük a varázsló lovát meg a cókmókot, kár volna veszni hagyni.

– Úgy a’ – mondta a mészáros. – Derék ez a kanca, meg a málha is szépen ki van tömve. Meglássuk, mi van benne.

– Hát azt meg! Ti meg mit?

– Hallgasson, bíró uram, és ne avatkozzon bele, vagy alaposan ellátjuk a baját – figyelmeztette a ragyás.

– Derék kis kanca – ismételte meg a mészáros.

– Hagyd csak békén azt a lovat, aranyom.

A mészáros lassan az idegen vándor felé fordult, aki a verem bejárata körül összegyűlt emberek háta mögül, egy falgörbület takarásából lépett elő.

Az ismeretlennek sűrű, göndör, gesztenyeszín haja volt, vattával tömött kabátja fölött barnás tunikát viselt és magas szárú lovaglócsizmát. És nem volt nála fegyver.

– Hagyd azt a lovat – ismételte rosszmájúan mosolyogva. – Hogy van ez? Más lova, más málhája, a más tulajdona, te meg ráemeled a csipás szemed, ráteszed a rühes mancsod? Hát illik ez?

A ragyás, miközben a mészárosra nézett, lassan a kabátja mellrészébe csúsztatta kezét. A mészáros bólintott, és a tömeg felé intett, ahonnan még két köpcös, rövidre nyírt alak vált ki. Mindkettőnél furkósbot volt, az a fajta, amivel a mészárszéken kábítják el az állatokat.

– Hát maga meg ki volna – tudakolta a ragyás, anélkül, hogy előhúzta volna a kezét a ruhája melléből –, hogy kioktasson minket, mi illik, és mi nem?

– Semmi közöd hozzá, aranyom.

– Fegyvert, azt nem visel.

– Így igaz. – Az idegen még undokabbul mosolygott. – Nem viselek.

– Az baj. – A ragyás előhúzta kezét a melléből, és egy hosszú kést is vele. – Az nagy baj, ha nem visel.

A mészáros is előhúzott egy kést, amely olyan hosszú volt, akár egy kalózszablya. A másik kettő a botját felemelve előre lépett.

– Nem kell viselnem – szólt az idegen, aki el sem mozdult a helyéről. – A fegyverem követ engem.

Két fiatal lány lépett elő a romok mögül, könnyű, de biztos léptekkel közeledtek. A tömeg azonnal szétrebbent, hátrálni, ritkulni kezdett.

Mindkét lány mosolygott, közben kivillantották a fogukat; hunyorgó szemük sarkából vastag, kékes, tetovált sávok húzódtak a fülük felé. Izmaik csak úgy játszottak a csípőjükre tekert hiúzbőr alól elővillanó erős combjukon és a sodronykesztyű felett feltűnő meztelen, duzzadó karjukon. Válluk mögül, melyet szintén sodronypáncél borított, szablyájuk nyele meredt előre.

A ragyás lassan, nagyon lassan térdre ereszkedett, és a földre ejtette a kést.

A romhalmaz közepén tátongó nyílás felől kövek csattanása és csikorgás hallatszott, majd a sötétségből előbukkant két kéz, mely a fal leomlott szélébe kapaszkodott. A kezek után következett a téglaporral hintett fehér hajjal borított fej, a sápadt arc és a váll mögül kiálló kardmarkolat. A tömeg felmorajlott.

A fehérhajú előrehajolt, és a hasadékból furcsa testet húzott elő, egy véráztatta portól szennyes, különös kolosszust. Hosszú gyíkfarkánál fogva egyetlen szó nélkül a kövér bíró lába elé vetette a szörnyet. A bíró félreugrott, megbotlott egy leomlott faldarabban, és közben egyre a görbe madárcsőrt nézte, a hártyás szárnyakat és a pikkelyekkel borított mancsok sarlószerű karmait. A valaha kárminvörös, de mostanra téglaszín, duzzadt begyet. Az üveges, beesett szemeket.

– Itt a baziliszkusz – szólalt meg a fehérhajú, miközben a nadrágját porolta. – Ahogy megállapodtunk. A kétszáz lintaromat, ha volna szíves. Tisztes, alig megnyesett lintarokat akarok. Figyelmeztetlek, ellenőrizni fogom.

A bíró reszkető kézzel oldotta meg az erszényét. A fehérhajú körbenézett, egy pillanatra megakadt a szeme a ragyáson és a lábánál fekvő késen. Aztán a barna tunikás férfira és a hiúzbőrbe burkolt lányokra pillantott.

– Mint mindig – mondta, ahogy átvette a bíró reszkető kezéből az erszényt. – Pár garasért vásárra viszem értetek a bőrömet, ti meg közben a holmimon osztozkodtok. Ti aztán, hogy a fene vinne el benneteket, soha sem változtok.

– Érintetlenek – motyogta a mészáros, miközben hátrált. Amazok a furkósbotokkal már rég belevesztek a tömegbe. – Senki nem nyúlt a holmijához, uram.

– Örömmel hallom – mosolyodott el a fehérhajú. A mosolyát látva, mely szétnyíló sebhez hasonlóan virult fel sápadt arcán, a tömeg gyorsan oszolni kezdett. – És ezért, barátocskám, hozzád sem nyúl senki. Menj békével. De menj hamar.

A ragyás hátrálva szintén indult volna. Hirtelen elfehéredett arcán undorítóan kidomborodtak a kelések.

– Ohó, várj csak – szólította meg a barna tunikás férfi. – Elfeledkeztél valamiről.

– Miről… uram?

– Kést emeltél rám.

A magasabbik lány széles terpeszben hirtelen lendületet vett, csípőből fordult. A szablya, amit ki tudja, mikor rántott elő, élesen felszisszent a levegőben. A ragyás feje nagy ívben a levegőbe repült, és a tátongó hasadékba zuhant. Teste mereven és nehezen csapódott a téglatörmelék közé a földbe, akár egy kivágott fa törzse. A tömeg egy emberként kiáltott fel. A másik lány kezét a kard markolatán tartva fürgén megfordult, hogy a hátát biztosítsa. Feleslegesen. A tömeg botladozva és a düledékeken esve-kelve olyan gyorsan futott a város felé, ahogy a lába bírta. Legelöl tekintélyes szökkenésekkel a bíró rohant, alig néhány öllel előzve meg a hatalmas mészárost.

– Szép csapás – fűzte hozzá a fehérhajú hűvösen, fekete kesztyűbe burkolt tenyerével takarva el szeme elől a napot. – Egy zerrikán szablya szépséges csapása. Fejet hajtok a szabad harcosnők jártassága és szépsége előtt. Ríviai Geralt vagyok.

– Én pedig – a barnás tunikát viselő férfi a ruha elejét díszítő, megfakult címerre mutatott, mely három, sorban egymás mellett ülő fekete madarat ábrázolt egyszínű, arany mezőben – Borch vagyok, másképp Három Csóka. Ezek pedig a lányaim, Téa és Véa. Így hívom őket, mert az igazi nevükbe beletörik az ember nyelve. Mindketten, ahogy magad is rájöttél, zerrikánok.

– Úgy tűnik, nekik köszönhetően van még lovam és málhám. Köszönöm nektek, harcosok. És neked is köszönöm, Borch uram.

– Három Csóka. És hagyd ezt az uramozást. Van még valami, ami ebben a porfészekben tartóztatna, Ríviai Geralt?

– Épp ellenkezőleg.

– Pompás. Van egy javaslatom: nem messze innen, a keresztútnál, a folyókikötőhöz vezető úton van egy fogadó. „A Merengő Sárkányhoz” címezték. Az ottani konyhának az egész környéken nincs párja. Épp azért megyek oda, hogy egyek valamit és megszálljak. Örömömre szolgálna, ha kedved volna társamul szegülni.

– Borch. – A fehérhajú elfordult a lovától, és az ismeretlen szemébe nézett. – Nem szeretném, ha valami félreértés támadna közöttünk. Vaják vagyok.

– Rájöttem. De olyan hangsúllyal mondtad, mintha azt közölnéd: „Leprás vagyok.”

– Vannak olyanok – mondta lassan Geralt –, akik előnyben részesítik a bélpoklosok kompániáját egy vaják társaságával szemben.

– Vannak olyanok is – nevetett fel Három Csóka –, akik a juhokat helyezik a lányok elébe. Mit lehet tenni, ha nem együtt érezni velük, egyikkel, meg a másikkal is. Ismét csak áll a javaslatom.

Geralt lehúzta a kesztyűjét, és megszorította a feléje nyújtott kezet.

– Elfogadom, és örvendek, hogy megismerhettelek.

– Akkor hát útra, mert éhes vagyok.

II

A fogadós letörölte egy kendővel az érdes asztallapot, meghajolt, és rájuk mosolygott. Hiányzott két metszőfoga.

– Akkor hát… – Három Csóka egy pillanatra az összekormozott mennyezetre és az alatta játszadozó pókokra pillantott. – Először is… Először sört. Egy egész akóval, hogy ne kelljen kétszer fordulni. És a sörhöz… Mit tudsz nekünk ajánlani a sörhöz, aranyom?

– Sajtot? – kockáztatta meg a fogadós.

– Nem – vágott savanyú képet Borch. – A sajt lesz a desszert. A sörhöz valami savanyút és erőset szeretnénk.

– Szolgálatára! – A fogadós szája még szélesebb mosolyra húzódott. Nemcsak a két metszőfoga hiányzott. – Apró angolnák fokhagymával ecetben és olívában, esetleg marinált zöldpaprikahüvelyek…

– Rendben. Ezt is, azt is. Aztán leves, olyan, amilyet egyszer itt ettem, mindenféle kagyló, apróhal meg más ízes nyavalya úszott benne.

– Tutajosleves?

– Pontosan. Aztán báránypecsenye hagymával. Utána öt tucat rák. Szórjanak kaprot a fazékba, úgy rendesen. Utána juhsajt és saláta. Aztán majd meglátjuk.

– Szolgálatára. Mindenkinek, úgy értem, négyszer?

A magasabbik zerrikán megrázta a fejét, és jelentőségteljesen megpaskolta a dereka táját, amire rásimult a feszes lenvászon ing.

– El is felejtettem. – Három Csóka Geraltra kacsintott. – A lányok vigyáznak az alakjukra. A bárány csak kettőnknek lesz, gazduram. A sört adja rögtön, azokkal a kis angolnákkal együtt. A többivel várjon egy keveset, hogy el ne hűljön. Nem zabálni jöttünk, hanem hogy kellemesen beszélgetve töltsük az időnket.

– Értettem – hajolt meg ismét a fogadós.

– A megfontoltság fontos erény a te szakmádban. Add csak a kezed, aranyom.

Aranypénzek csörrentek. A kocsmáros akkorára tátotta a száját, amekkorára csak lehetett.

– Ez nem előleg – közölte Három Csóka. – Ez a ráadás. És most eredj a konyhába, jóember.

A szobában meleg volt. Geralt meglazította az övét, levette a kabátját, és felgyűrte az ingujját.

– Úgy látom – szólalt meg –, nem fenyeget téged a készpénz hiánya. Lovag voltod előjogaiból élsz?

– Részben – mosolyodott el Három Csóka, de nem bocsátkozott részletekbe.

Gyorsan végeztek az angolnákkal és az akó negyedével. Egyik zerrikán lány sem sajnálta magától a sört, hamarosan mindketten igen vidámak lettek. Valamit sugdolóztak egymás között. Véa, a magasabbik, hirtelen torokhangú nevetésben tört ki.

– Beszélik a lányok a közös nyelvet? – kérdezte halkan Geralt, miközben a szeme sarkából rájuk bandzsított.

– Gyengén. És nem túl bőbeszédűek. Ami dicséretes. Milyennek találod a levest, Geralt?

– Mhm.

– Igyunk egyet!

– Mhm.

– Geralt – Három Csóka félretette a kanalat, és diszkréten felcsuklott –, térjünk vissza egy percre ahhoz, amiről az úton beszélgettünk. Ha jól értettem, te, mint vaják, a világ egyik végétől a másik széléig vándorolsz, és útközben, ha valami szörnyeteg az utadba akad, levágod. Ezzel keresed a kenyered. Ebben áll a vajákok mestersége?

– Többé-kevésbé.

– És előfordul, hogy kifejezetten úgy hívnak valahová? Egy amolyan, mondjuk, különleges megbízásra. Akkor mit csinálsz, odamész és teljesíted?

– Az attól függ, ki hív, és miért.

– És hogy mennyiért?

– Attól is. – A vaják megrántotta a vállát. – Minden egyre drágul, élni meg muszáj, ahogy egy ismerős varázslónő szokta mondani.

– Elég válogatós megközelítés, azt is mondhatnám, roppant gyakorlatias. De hiszen az egész alapja egyfajta eszme, Geralt. A Rend erőinek és a Káosz erőinek viszálya, ahogy egy varázsló ismerősöm mondta. Én úgy képzeltem el, hogy te küldetést hajtasz végre, megvéded az embereket a Gonosztól, mindig és mindenhol. Különbségtétel nélkül. Hogy világos, melyik oldalán állsz a barikádnak.

– A Rend erői, a Káosz erői. Ezek felettébb nagy szavak, Borch. Mindenképp a barikád valamelyik oldalára akarsz állítani egy olyan viszályban, ami, ahogy mondani szokás, örök, ami jóval előttünk kezdődött, és még akkor is tartani fog, amikor mi már rég nem leszünk. Melyik oldalon áll a kovács, aki lovakat patkol? És a fogadósunk, aki épp egy bogrács báránnyal siet felénk? Mi az szerinted, ami meghúzza a határt a Káosz és a Rend között?

– Nagyon egyszerű. – Három Csóka egyenesen a szemébe nézett. – Az, ami a Káoszt képviseli, fenyegetést jelent, ő a támadó fél. A Rend ellenben, a veszélyeztetett fél, védelemre szorul. Védelmezőre szorul. Á, igyunk egyet! És lássunk hozzá a bárányhoz.

– Helyes.

A vonalaikra ügyelő zerrikánok szünetet tartottak a falatozásban, amit még fokozottabb ütemű ivással töltöttek ki. Ahogy Véa a társnője válla fölött áthajolva megint odasúgott valamit, hajfonata végigsimította az asztallapot. Téa, az alacsonyabbik, tetovált szemhéjával vidáman hunyorogva, hangosan felnevetett.

– Igen – szólalt meg a csontot szopogató Borch. – Ha megengeded, folytassuk a beszélgetésünket. Megértettem, hogy nem rajongsz azért, ha bármelyik Erő oldalára akarnak állítani. Elvégzed a munkádat.

– Elvégzem.

– De a Káosz és Rend viszálya elől nem menekülhetsz. Hiába használtad ezt a hasonlatot, te nem vagy kovács. Láttam, hogyan dolgozol. Lemész a romok közé a pincébe, aztán meg egy lekaszabolt baziliszkuszt húzol elő onnan. Tudod, aranyom, van némi különbség egy ló megpatkolása és egy baziliszkusz levágása között. Azt mondtad, ha tisztesen megfizetnek, elszaladsz a világ végére is, hogy megöld a szörnyet, amit akarnak. Tegyük fel, hogy egy kegyetlen sárkány pusztít…

– Rossz példa – vágott közbe Geralt. – Látod, máris felborul a rendszered. Mert sárkányokat, bár minden kétséget kizárólag a Káosz erőit képviselik, nem ölök.

– Az meg hogy lehet? – Három Csóka az ujjait nyalogatta le. – Már csak ez hiányzott! Hiszen az összes szörnyeteg közül a sárkány talán a leghitványabb, a legkegyetlenebb, és talán a leginkább vérszomjas. A legundokabb féreg. Megtámadja az embereket, tüzet okád és elragadja a, na, a szüzeket. Nem hallottál még erről elég történetet? Az nem lehet, hogy neked, a vajáknak, ne legyen pár sárkány a rovásodon.

– Nem vadászom sárkányokra – jelentette ki Geralt szárazon. – Villásfarkúra, arra igen. Siklőre. Légsárkányra. De valódi sárkányokra, zöldre, feketére és vörösre nem. Vedd tudomásul, így egyszerűen.

– Megleptél – felelte Három Csóka. – No, rendben, tudomásul vettem. Egyébként is, elég mára a sárkányokból, feltűnt valami vörös a láthatáron, biztosan a rákjaink azok. Igyunk egyet!

Ropogtatva törték fogaikkal a vörös páncélokat, aztán kiszívták a fehér húst. A kellemetlenül csípős, sós víz egészen a könyökükig folyt. Borch töltött a sörből, immár a hordócska fenekét kaparva a merítőedénnyel. A zerrikánok még vígabbá váltak, rosszindulatúan mosolyogva mindketten körbe-körbekémleltek a kocsmában; a vaják biztos volt benne, hogy csak az alkalmat keresik a csetepatéra. Három Csókának is észre kellett vennie, mert hirtelen megfenyegette őket egy farkánál fogott rákkal. A lányok felvihogtak, Téa pedig rákacsintott és csókra csücsörítette ajkát – mindez tetovált arcán elég félelmetes látványt nyújtott.

– Vadak, mint a tigris – morogta Három Csóka Geraltnak. – Oda kell rájuk figyelni. Ezeknél, aranyom, piff-paff, és sose tudni, mikor lesz körben csupa bél a padló. De minden pénzt megérnek. Ha tudnád, mire képesek…

– Tudom – bólintott Geralt. – Nehéz náluk jobb kísérőt találni. A zerrikánok született harcosok, kislánykoruktól edzik őket a küzdelemre.

– Nem arra gondoltam. – Borch egy rákollót köpött az asztalra. – Hanem arra, milyenek az ágyban.

Geralt nyugtalan pillantást vetett a lányokra. Mindketten mosolyogtak. Véa villámgyors, szinte észrevehetetlen mozdulattal nyúlt a tálalóedénybe. Miközben nagyot roppantva szétharapta a páncélt, hunyorogva nézte a vajákot. Ajkán csillogott a sós víz. Három Csóka hangosan felböfögött.

– Akkor hát, Geralt – mondta –, nem vadászol sárkányokra, se zöldekre, se más színűekre. Tudomásul vettem. De miért, ha szabad kérdeznem, csak erre a három színre nem?

– Négyre, ha pontosak akarunk lenni.

– Hármat mondtál.

– Érdekelnek téged a sárkányok, Borch. Van valami különleges oka?

– Nincs. Puszta kíváncsiság.

– Aha. A színekkel az a helyzet, hogy ezekkel szokás leírni a valódi sárkányokat. Még ha ez nem is pontos meghatározás. A legelterjedtebb, zöld sárkányok inkább szürkések, mint egy egyszerű siklő. A vörösek valóban vörösesek vagy téglaszínűek. A sötétbarna színű, nagytestű sárkányokat szokás feketének nevezni. A legritkábbak a fehér sárkányok, olyat még sosem láttam. A messzi Északon tanyáznak. Állítólag.

– Érdekes. És tudod, milyen sárkányról hallottam még?

– Tudom. – Geralt belekortyolt a sörébe. – Ugyanarról, amiről én is hallottam. Az aranyról. De nem létezik.

– Milyen alapon mered ezt kijelenteni? Mert sosem láttad? Hiszen fehéret se láttál soha.

– Nem ez a lényeg. A tengeren túl, Ofírban és Zangvebárban fekete csíkos fehér lovak élnek. Azokat sem láttam soha, de tudom, hogy léteznek. Az aranysárkány viszont egy mitikus lény. Legendás. Mint, tegyük fel, a főnix. Főnixek és aranysárkányok nincsenek.

A könyökére támaszkodó Véa érdeklődve figyelte a férfit.

– Biztosan tudod, miről beszélsz, elvégre vaják vagy… – Borch sört merített a hordóból. – Én mégis azt gondolom, hogy minden mítosznak, minden legendának kell legyen valami alapja. Hogy van valami a gyökerüknél.

– Van hát – hagyta rá Geralt. – Leggyakrabban valami ábránd, vágy, sóvárgás. A hit, hogy a lehetőségeknek nincs határa. Néha pedig a véletlen.

– Na igen, a véletlen. Lehet, hogy valaha létezett az aranysárkány, egy egyszeri, megismételhetetlen mutáció?

– Ha így is történt, őt is utolérte minden mutáns sorsa – fordította el a fejét a vaják. – Túlságosan is más volt, hogy fennmaradhasson.

– Hohó – mondta Három Csóka. – Épp ellentmondasz a természet törvényeinek, Geralt. Az a varázsló ismerősöm azt szokta mondani, hogy a természetben minden létezőnek megvan a maga folytatása, amiben tovább él, ilyen vagy olyan módon. Az egyik vége a másik kezdete, a lehetőségeknek nincs határa, legalábbis a természet nem ismer ilyet.

– Nagy optimista volt a te varázsló barátod. Csak egyetlen dolgot nem vett számításba: a hibát, amit a természet követett el. Vagy azok, akik játszadoztak vele. Az aranysárkány és a többi hozzá hasonló mutáns, ha léteztek is valaha, nem maradhattak fent. Merthogy megakadályozta őket ebben a lehetőségek nagyon is természetes határa.

– Miféle határ?

– A mutánsok… – Geralt állkapcsának izmai erősen megrándultak. – A mutánsok terméketlenek, Borch. Csak a legendákban élhet tovább, ami a természetben nem képes fennmaradni. Csak a legenda és a mítosz nem ismeri a lehetőségek határait.

Három Csóka hallgatott. Geralt a lányokra, hirtelen komollyá vált arcukra nézett. Véa váratlanul odahajolt hozzá, átölelte a nyakát erős, izmos karjával. A vaják megérezte az arcán a lány sörtől nedves ajkát.

– Kedvelnek téged – szólt lassan Három Csóka. – Szakadjak meg, ezek kedvelnek téged.

– Mi ebben a furcsa? – mosolyodott el szomorúan a vaják.

– Semmi. De erre innunk kell. Gazduram! Még egy akót!

– Ne őrülj meg! Legfeljebb egy kancsót.

– Két kancsót! – bömbölte Három Csóka. – Téa, ki kell mennem egy pillanatra.

A zerrikán felállt, felemelte a padról a szablyáját, és sóvárgó tekintettel nézett végig a termen. Bár a vaják észrevette, hogy korábban néhány szempár gonoszul villant meg a kövér erszény láttán, valahogy senki sem iparkodott Borch után eredni, ahogy kissé tántorogva a kijárat felé indult. Téa vállat vont, és követte munkaadóját.

– Valójában mi a neved? – kérdezte Geralt a lányt, aki az asztalnál maradt. Véa rávillantotta fehér fogsorát. Az inge erősen ki volt fűzve, szinte a lehetőségek határáig. A vaják nem kételkedett abban, hogy ez is csak egy újabb kihívás a teremben ülőkkel szemben.

– Alveaenerle.

– Szép. – A vaják biztos volt benne, hogy a zerrikán rácsücsörít majd, és odakacsint. Nem tévedett.

– Véa?

– Hm?

– Miért utaztok Borchhal? Ti, a szabad harcosok? Válaszolnál erre?

– Hm.

– Hm, mi?

– Ő a… – A zerrikán a homlokát ráncolva kereste a szavakat. – Ő a… Leg… szebb.

A vaják a fejét csóválta. Az ismérvek, amelyek alapján a nők egy férfi vonzerejét megítélték, nem először bizonyultak rejtélynek számára.

Három Csóka rontott be a szobába, a nadrágját gombolva harsány utasításokat adott a fogadósnak. Téa, aki két lépés távolságból követte, unalmat tettetve nézelődött a kocsmában, a kereskedők és tutajosok pedig gondosan kerülték a tekintetét. Véa újabb rákot szippantott ki, időről időre sokatmondó pillantásokat vetve a vajákra.

– Rendeltem még angolnát, de most sütve. – Három Csóka kicsatolt övével csörömpölve, nehézkesen foglalt helyet. – Annyit kínlódtam azokkal a rákokkal, hogy valahogy megéheztem. És intéztem neked itt szállást, Geralt. Nincs értelme éjszaka kóborolnod. Még mulatunk egyet. Egészségetekre, lányok!

– Vessekheal – felelte korsójával szalutálva Véa. Téa rákacsintott és kinyújtózkodott, amitől formás melle, Geralt várakozásaival ellentétben, mégsem vetette szét rajta az ingét.

– Mulatunk egyet. – Három Csóka áthajolt az asztalon és Téa fenekére csapott. – Mulatunk egyet, vajákom. Hé, gazduram! Idejöjjön!

A fogadós kezét kötényébe törölgetve fürgén odaszaladt.

– Akad nálad dézsa? Olyan mosáshoz való, nagy, erős?

– Milyen nagy?

– Négy embernek való.

– Hogy… négy… – tátotta el a száját a kocsmáros.

– Négy – ismételte meg Három Csóka, ahogy előhúzta a zsebéből tömött erszényét.

– Akad – nyalta meg a fogadós a szája szélét.

– Pompás – nevetett fel Borch. – Vitesd fel a szobámba, és töltesd meg forró vízzel. De rendesen, aranyom. És vitess fel sört is, úgy három kancsóval.

A zerrikánok rájuk kacsintottak és kacagtak egyszerre.

– Melyiket akarod? – kérdezte Három Csóka. – He? Geralt?

A vaják megvakarta a tarkóját.

– Tudom én, nehéz a választás – mondta megértően Három Csóka. – Néha én magam is gondban vagyok. Jól van, eldöntjük majd a kádban. Hé, lányok! Segítsetek felmenni a lépcsőn!

III

A hídon akadályba ütköztek. Az utat hosszú, masszív gerenda zárta el, amit két fabakra fektettek. Előtte és mögötte alabárdosok álltak szegecsekkel kivert bőrzekében és sodronycsuklyában. A sorompó mellett álmatagon lengedezett egy bíbor zászló, rajta ezüst griff jelével.

– Mi az ördög ez? – csodálkozott Három Csóka, ahogy lépésben közelebb poroszkált. – Nincs átjárás?

– Van menlevél? – kérdezte a legközelebb álló alabárdos, ki sem véve a szájából a fapálcikát, amit rágott; ki tudja, hogy éhségből, vagy hogy az időt elüsse.

– Miféle menlevél? Mi van itt, dögvész? Vagy talán háború? Kinek a parancsára zárjátok le az utat?

– Caingorn ura, Niedamir király parancsára. – Az őr áttolta a pálcikát a szája másik sarkába, és a zászlóra mutatott. – Menlevél nélkül nem mehetnek a hegyekbe.

– Micsoda ostobaság – szólt Geralt fáradt hangon. – Hiszen ez nem Caingorn, hanem a Holopolei Terület. Itt Holopole, és nem Caingorn szed vámot a Braa-folyó hídjai után. Mi köze ehhez Niedamirnak?

– Ne engem kérdezzen – köpte félre az őr a pálcikát. – Nem az én dolgom. Arra vagyok, hogy a menleveleket ellenőrizzem. Ha akarja, beszéljen a káplárunkkal.

– És ő hol van?

– Amott, a vámőr háza mögött, ott melegszik a napocskán – mondta az alabárdos, miközben nem is Geraltot nézte, hanem a nyergükben lustán nyújtózkodó zerrikán lányok meztelen combját.

A vámőr házikója mögött, egy rakás száraz gerendán ült az őr, és alabárdja fokával egy nőt rajzolt a homokba, vagy inkább egy részét, nem épp a megszokott perspektívából láttatva. Mellette félig fekvő helyzetben egy szemébe húzott, ezüst csattal és idegesen lengedező kócsagtollal díszített, élénk képzelőerőről árulkodó szilvakék kalapot viselő vékony férfi pengette lágyan a lant húrjait.

Geralt tudta, kié ez a Buinától a Jarugáig híres toll és kalap, melyet jól ismertek az udvarokban, kastélyokban, vendéglőkben, fogadókban és a bordélyokban. Főleg a bordélyokban.

– Kökörcsin!

– Geralt, a vaják! – A hátratolt kalap alól vidám, búzakék szempár nézett rá. – Mi a szösz! Hogy te itt? Nincs véletlen menleveled?

– Mit akartok mind ezzel a menlevéllel? – ugrott le a vaják a nyeregből. – Mi folyik itt, Kökörcsin? Át akartunk kelni a Braa másik partjára, én és ez a lovag, Borch Három Csóka, meg a kíséretünk. De mint az kiderült, nem tehetjük meg.

– Én sem mehetek. – Kökörcsin felállt, leemelte kalapját, és túlzó udvariassággal üdvözölte a zerrikánokat. – Engem sem akarnak átengedni a túlpartra. Engem, Kökörcsint, a leghíresebb lantost ezer mérföldes körzetben, nem enged át ez a káplár, pedig mint látod, maga is művész.

– Senkit sem engedek át menlevél nélkül – jelentette ki komoran a káplár, aztán a fegyver nyelét a homokba bökve kiegészítette rajzát az utolsó részlettel.

– Hát akkor kerülni kell – szólalt meg a vaják. – Megyünk tovább a bal parton. Hosszabb úgy az út Hengforsig, de ha kell, hát kell.

– Hengforsig? – csodálkozott a bárd. – Hát te, Geralt, nem Niedamir után jársz? Nem a sárkány után?

– Miféle sárkány után? – érdeklődött Három Csóka.

– Nem tudjátok? Tényleg nem tudjátok? Na, uraim, akkor mindent el kell mesélnem nektek. Én így is, úgy is itt várom, hátha erre jár valaki menlevéllel, akit ismerek, és megengedi, hogy csatlakozzak hozzá. Üljetek le.

– Rögtön – felelte Három Csóka. – A nap már három negyedre jár a zenit felé, én meg kiszáradtam, mint a bánat. Nem fogunk itt száraz pofával cseverészni. Téa, Véa, eredjetek csak vissza abba a városkába, és vegyetek egy akóval.

– Tetszik nekem, uram…

– Borch, másképp Három Csóka.

– Kökörcsin, másképp a Felülmúlhatatlan. Legalábbis egynéhány leányzónak.

– Mesélj, Kökörcsin – türelmetlenkedett a vaják. – Nem fogunk itt állni estig.

A bárd ujjaival átfogta a lant nyakát, és erőteljesen a húrokba csapott.

– Hogy szeretnétek: normális vagy kötött beszédben?

– Normálisan.

– Parancsolj, kérlek. – Kökörcsin le sem tette a lantot. – Hallgassátok hát, nemes urak, mi történt egy hete nem messze a Holopolének nevezett szabad várostól. Nos hát, hajnal hasadtán, midőn a felkelő napocska alig festette rózsapirosra a rétek fölött függő ködfátyolt…

– Úgy volt, hogy normálisan mondod – emlékeztette Geralt.

– Hát ez nem az? Jól van, na, jól van. Értem. Röviden, metaforák nélkül. Holopole alatt, a legelőn, megjelent egy sárkány.

– Eeee – felelt a vaják. – Ez nekem valahogy nem tűnik valószínűnek. Évek óta senki sem látott sárkányt ezen a környéken. Nem volt az véletlen egy közönséges siklő? Akadnak siklők, amik majdnem olyan nagyok…

– Ne sértegess, vajákom. Tudom, mit beszélek. Láttam. Valami véletlen folytán épp Holopolében jártam a vásáron, és mindent láttam a saját szememmel. El is készült már a ballada, de ti nem akartátok…

– Mesélj. Nagy volt?

– Olyan három lónyi hosszú. A marja nem volt magasabb egy lóénál, de sokkal vaskosabb. Szürke, mint a homok.

– Vagyis hogy zöld.

– Az. Váratlanul jelent meg, egyszerre a juhnyájra támadt, szétzavarta a pásztorokat, egy tucat állatot összezúzott, négyet felzabált, aztán elrepült.

– Elrepült… – csóválta a fejét Geralt. – És vége?

– Nem. Merthogy másnap reggel újra megjelent, ezúttal még közelebb a városhoz. Lecsapott egy csapat asszonyra, akik alsóneműt mostak a Braa partján. Ember, hogy szaladtak! Életemben nem nevettem ilyen jót. A sárkány tett vagy két kört Holopole felett, aztán elrepült a legelőkre, ahol megint csak nekilátott a juhoknak. Akkor kezdődött csak a riadalom és a fejetlenség, mert előtte alig valaki hitt a pásztoroknak. A podeszta mozgósította a városi őrséget meg a céheket, de még mielőtt rendezték volna a soraikat, a pórnép a saját kezébe vette az ügyet, és el is intézte.

– Hogyan?

– Érdekes, népi módszerrel. A helyi cipészmester, valami Kecskerágó, rájött, hogy intézze el a férgét. Levágtak egy juhot, jó alaposan kitömték hunyorral, nadragulyával, ördögpetrezselyemmel, kénnel meg cipészszurokkal. A helyi patikus, biztos, ami biztos, beleöntött még kétkupányit a furunkulusra való keverékből is, Kreve szentélyének papja meg imákat mondott a dög fölött. Aztán a preparált kis juhocskát a nyáj közepébe állították, és megtámasztották egy karóval. Valójában senki sem hitt benne, hogy azt a nagy dög sárkányt kísértésbe lehet ejteni azzal a mérföldekre bűzlő szarral, de a valóság felülmúlta a várakozásaikat. A féreg figyelemre se méltatta az élő és bégető juhokat, hanem a csalit, azt befalta karóstól.

– És aztán? Mondd már, Kökörcsin!

– Miért, mi mást csinálok? Épp, hogy mondom. Hallgassátok, mi történt utána. Annyi időbe se telt, amennyi egy gyakorlott férfinak kell egy női fűző megoldásához, és a sárkány hirtelen bömbölni kezdett, elöl-hátul füstöt okádva. Bukfencezett, próbált felrepülni, aztán lekushadt, és nem mozdult többet. Két önkéntes indult útnak, hogy ellenőrizze, él-e még a mérgezett gyík. Az egyik a helyi sírásó volt, a másik a helyi félkegyelmű, akit egy favágó debil lányának nemzett egy alosztálynyi pikás zsoldos, akik még Pulyamártó vajda felkelése idején vonultak át Holopolén.

– Hogy te mit összehazudsz, Kökörcsin.

– Nem hazudok, csak kiszínezem a történteket, a kettő között van különbség.

– De nem sok. Beszélj, kár az időért.

– Szóval hát, ahogy mondtam, a sírásó és a bátor idióta amolyan felderítőkként indultak útnak. Később emeltünk nekik egy kicsi, de szemet gyönyörködtető kurgánt.

– Aha – szólalt meg Borch. – Akkor hát a sárkány még élt.

– De még mennyire – felelte vidáman Kökörcsin. – Élt az. De olyan gyenge volt, hogy nem zabálta fel se a sírásót, se a hülyét, csak a vérüket nyalogatta fel. Aztán meg, mindenki legnagyobb bánatára, elrepült, bár nem kis erőfeszítésébe került elindulni. Úgy másfélszáz rőfönként nagy robajjal visszazuhant, aztán újra felemelkedett. Időnként a földön ment, húzta a hátsó lábait. A merészebbje utánament, hogy szem előtt tartsa. És tudjátok, mit?

– Mondd, Kökörcsin.

– A sárkány eltűnt a Sivár-hegység szorosaiban, a Braa forrásának környékén, és elrejtőzött az ottani barlangokban.

– Most már minden világos – mondta Geralt. – A sárkány valószínűleg évszázadok óta ott volt a barlangokban, letargiába süllyedve. Hallottam ilyen esetekről. Ott kell lennie a kincseskamrájának is. Most már értem, miért zárták le a hidat. Valaki rá akarja tenni a kincsekre a kezét. És ez a valaki Caingorni Niedamir.

– Pontosan – erősítette meg a trubadúr. – Különben egész Holopole valósággal forrong miatta, mert náluk úgy tartják, hogy a sárkány és a kincs az övék. De félnek ujjat húzni Niedamirral. Niedamir egy tacskó, aki még el sem kezdett borotválkozni, de már sikerült bebizonyítania, hogy nem érdemes vele kikezdeni. Az a sárkány meg fenemód fontos neki, azért is lépett ilyen hamar.

– Mármint a kincs fontos neki, azt akarod mondani.

– Épphogy inkább a sárkány, mint a kincseskamra. Merthogy tudjátok, Niedamir a szomszédos Malleore hercegségre feni a fogát. Ott meg a herceg hirtelen és különös halála után maradt egy, hogy is mondjam, nyoszolyóképes korú hercegkisasszony. A malleore-i méltóságok nem látják szívesen se Niedamirt, se a többi kérőt, mert tudják, hogy az új uralkodó szorosabbra húzza majd a pórázt, nem úgy, mint a taknyos kis hercegnőjük. Előástak hát valahonnan egy régi és porlepte jóslatot, mely szerint a mitra és a lányka keze azt illeti, aki legyőzi a sárkányt. Mivel évszázadok óta senki sem látott erre sárkányt, azt hitték, nyugtuk lesz. Niedamir természetesen kinevette a legendát, egyszerűen elfoglalta volna Malleore-t fegyveres erővel, oszt’ kész, de amikor elterjedt a holopolei sárkány híre, rájött, hogy legyőzheti a malleore-i nemeseket a saját fegyverükkel is. Ha megjelenne ott sárkányfejjel a kezében, a tömeg az istenek által küldött uraként üdvözölné, a méltóságok meg mukkanni se mernének. Csodálkoztok hát, hogy kergeti a sárkányt, mint macska az egeret? Főleg egy olyat, amelyik alig vonszolja magát a lábán? Ez neki tiszta szerencse, a sors ajándéka, a mindenségit!

– A vetélytársak elől meg elzárta az utat.

– Hát, meglehet. És a holopoleiek elől. Már azzal, hogy lovasokat küldött szét menlevelekkel az egész környéken. Azokhoz, akiknek a sárkányt meg kell ölnie, mert Niedamir nem ég a vágytól, hogy személyesen menjen be a barlangba a kardjával. Seperc alatt összecsődítették a híresebbnél híresebb sárkányvadászokat. A nagyját talán ismered is, Geralt.

– Lehetséges. Kik jöttek?

– Deneslei Eyck, egyszer.

– Hogy az a… – A vaják halkan elfüttyentette magát. – Az istenfélő és erényes Eyck, a minden hiba és gáncs nélküli lovag személyesen.

– Ismered, Geralt? – kérdezte Borch. – Tényleg úgy harap a sárkányokra?

– Nemcsak a sárkányokra. Eyck bármilyen szörnyeteggel elboldogul. Ölt még mantikórt és griffet is. Elintézett néhány sárkányt is, hallottam róla. Ügyes. De rontja nekem az üzletet a csirkefogó, mert nem fogad el fizetséget. Ki van még, Kökörcsin?

– A Crinfridi Martalócok.

– Na, akkor a sárkánynak már annyi. Még akkor is, ha felgyógyult. Azok hárman összehangolt egy csapat, nem játszanak túl tisztességesen, de hatékonyak. Kiirtották az összes siklőt és villásfarkút Redániában, útközben elesett három vörös és egy fekete sárkány is, és az már valami. Ez minden?

– Nem. Csatlakozott hozzájuk még hat törp is. Öt szakállas Yarpen Zigrin vezényletével.

– Őt nem ismerem.

– Hallottál Ocvistról, a Kvarchegy sárkányáról?

– Hallottam. Láttam a köveket, amiket a kincseskamrájából elhoztak. Elképesztő árnyalatú zafírok voltak közöttük, meg akkora gyémántok, mint egy cseresznye.

– Na, akkor tudd meg, hogy épp Yarpen Zigrin és a törpjei intézték el Ocvistot. Írtak róla egy balladát, de vacak, elvégre nem az enyém. Ha nem hallottad, nem vesztettél semmit.

– Ez mind?

– Igen. Téged nem számítva. Azt mondtad, nem hallottál a sárkányról, ki tudja, akár igaz is lehet. De most már tudsz. Na és?

– És semmi. Engem nem érdekel az a sárkány.

– Ha! Ravasz, Geralt. De akkor sincs menleveled.

– Ismétlem, engem nem érdekel az a sárkány. És veled mi van, Kökörcsin? Mi vonz téged annyira a túlpartra?

– A szokásos – vonta meg vállát a poéta. – Közel kell lenni az eseményekhez meg a látványosságokhoz. A küzdelemről ezzel a sárkánnyal sokat lehet majd hallani. Persze, megírhatnám a balladát hallomás alapján is, de máshogy fog hangzani, ha olyan énekli, aki a saját szemével látta a harcot.

– Harcot? – nevetett fel Három Csóka. – Talán inkább valamiféle disznóvágást, vagy a dög négyelését. Csak hallgatok, és nem győzök csodálkozni. Híres-neves harcosok, akik lóhalálában vágtatnak, hogy levágjanak egy félig döglött sárkányt, akit valami surmó mérgezett meg. Nevetnem kell… és okádnom.

– Tévedsz – mondta Geralt. – Ha a sárkány nem pusztult el a méregtől még ott, akkor mostanra a szervezete minden bizonnyal legyűrte azt, és a szörnyeteg ereje teljében van. De különben ennek nincs is nagyobb jelentősége. A Crinfridi Martalócok így is, úgy is megölik, de tudnod kell, hogy harc nélkül nem fog menni.

– Szóval te, Geralt, a Martalócokra fogadsz.

– Persze.

– Hogyisne – szólalt meg az eddig csendes, művészi hajlamú őr. – Az a dög sárkány mágikus teremtmény, és nem lehet máshogy elpusztítani, mint mágiával. Ha valaki elboldogul majd vele, akkor az a varázslónő, aki tegnap kelt itt át.

– Kicsoda? – hajtotta közelebb a fejét Geralt.

– Egy varázslónő – ismételte meg az őr. – Hiszen mondtam.

– Elárulta a nevét?

– El, de elfelejtettem. Volt menlevele. Fiatal volt, szép, már a maga módján, de a szeme… Maga is tudja, uram. Futkos az ember hátán a hideg, amikor ilyen néz rá.

– Tudsz valamit erről, Kökörcsin? Ki lehet ez?

– Nem – vágott savanyú képet a bárd. – Fiatal, szép, meg azok a szemek. Ez még nem mond semmit. Mind ilyenek. Azok közül, akiket ismerek, márpedig sokat ismerek, egy sem néz ki huszonötnél, harmincnál többnek, pedig ahogy hallom, némelyik emlékszik azokra az időkre, amikor még a sűrű erdő zúgott ott, ahol ma Novigrad áll. Végül is, mire való a mandragórafőzet? A szemükbe is mandragórát csöpögtetnek, hogy csillogjon. Micsoda asszonynép!

– Nem volt vörös? – kérdezte a vaják.

– Nem, uram – felelte a káplár. – Fekete volt.

– És a lova, milyen színű volt? Gesztenye, fehér csillaggal?

– Nem. Hollófekete, mint az asszony. De, urak, én mondom, ő fog végezni a sárkánnyal. A sárkány, az varázslónak való munka. Emberi erő nem bír el vele.

– Kíváncsi volnék, mit mondana erre a Kecskerágó varga – nevetett fel Kökörcsin. – Ha valami erősebb lett volna a keze ügyében, mint hunyor és nadragulya, a sárkánybőr már ott száradna a holopolei cölöpfalon, kész volna a ballada, én meg nem fakulnék itt a napon…

– Hogy lehet az, hogy Niedamir nem vitt magával? – kérdezte Geralt, és közben sandán nézett a költőre. – Elvégre Holopoléban voltál, amikor útnak indult. Talán nem szereti a király a művészeket? Minek köszönhető, hogy itt fakulsz, és nem a király nyerge mellett húzod a talpalávalót?

– Az egy bizonyos fiatal özvegyasszonynak köszönhető – felelte Kökörcsin komoran. – Hogy vinné el az ördög! Elücsörögtem ott, aztán másnapra Niedamir meg a többiek már a folyó túloldalán voltak. Még azt a Kecskerágót meg a holopolei őrség felderítőit is magukkal vitték, csak engem felejtettek itt. Magyarázom itt a káplárnak, de ő csak a magáét…

– Van menlevél, átengedem – közölte szenvtelenül az alabárdos, aki épp a vámőr kunyhójának falát vizelte le. – Nincs menlevél, nem engedem. Ha ez a parancs…

– Ohó – szakította félbe Három Csóka. – Visszajöttek a lányok a sörrel.

– És nincsenek egyedül – tette hozzá a felkászálódó Kökörcsin. – Nézzétek, micsoda ló! Mint egy sárkány.

A nyírfaliget felől egy hatalmas, nyugtalan csataménen ülő lovast közrefogva galoppozott feléjük a két zerrikán.

A vaják is felállt.

A lovas ezüstpaszományos lila bársonyzekét viselt és rövid, cobolyprémmel szegett kabátot. Egyenesen ülve a nyeregben, büszke tekintettel nézett végig rajtuk. Geralt ismerte ezt a tekintetet. És nem kedvelte különösebben.

– Üdvözlöm az urakat. A nevem Dorregaray – mutatkozott be a lovas, miközben lassan és méltóságteljesen leereszkedett a nyeregből. – Dorregaray mester. Mágus.

– Geralt mester. Vaják.

– Kökörcsin mester. Poéta.

– Borch, másképp Három Csóka. A lányaimat, akik amott épp csapra verik a hordót, már megismerhetted, Dorregaray uram.

– Így történt, valóban – felelte a mágus, közben el sem mosolyodott. – Már köszöntöttük egymást, én és a szépséges zerrikán harcosnők.

– No, akkor egészségünkre! – Kökörcsin szétosztotta a bőrpoharakat, amiket Véa hozott. – Igyon velünk maga is, mágus uram. Borch kegyelmed, adjunk a káplárnak is?

– Persze. Csatlakozz hozzánk, katona.

– Jól gondolom – kezdte a mágus, és apró, finom kortyot húzott az italából –, hogy a hídon álló sorompóhoz ugyanaz a cél vezeti önöket, mint engem?

– Ha a sárkányra gondol, Dorregaray uram – felelte Kökörcsin –, akkor valóban így van. Oda akarok menni, hogy balladát írjak. Sajnálatos módon az itt jelen lévő káplár, aki láthatóan nem ismeri az illemet, nem akar átengedni engem. Menlevelet követel.

– Elnézésüket kérem. – Az alabárdos kiitta a sörét, és jóízűt cuppogott. – Meg van az nekem adva, fővesztés terhe mellett, hogy senkit nem engedhetek át menlevél nélkül. Különben meg, mostanra valószínűleg egész Holopole szekérre mászott, és a hegyekbe akar menni a sárkány után. Nekem parancsom van…

– A te parancsod, katona – húzta össze a szemöldökét Dorregaray – a csőcselékre vonatkozik, akik útban lehetnek, és a ringyókra, akik csak terjeszthetik a kicsapongást és a gyűlöletes tehetetlenséget, a tolvajokra, a söpredékre és a csavargókra. De nem énrám.

– Senkit sem engedek át menlevél nélkül – bőszült fel a káplár. – Esküszöm…

– Ne esküdözz – vágott közbe Három Csóka. – Inkább igyál még. Téa, tölts ennek a vitéz harcosnak. Mi meg üljünk le, urak. Állva inni, gyorsan és a megfelelő áhítat nélkül, nem illik a nemesemberhez.

Letelepedtek a hordó köré a gerendákra. Az alabárdos, akit épp az imént avattak nemessé, egészen kipirult elégedettségében.

– Igyál, bátor kapitány – unszolta Három Csóka.

– Káplár még ha vagyok, nem kapitány – vörösödött el még jobban az alabárdos.

– De muszáj, hogy belőled kapitány legyen. – Borch rávillantotta fogsorát. – Derék egy legény vagy, seperc alatt feljebb lépsz.

Dorregaray, aki elutasította, hogy töltsenek neki, Geralthoz fordult.

– A város még a baziliszkuszról beszél, te meg, vaják uram, mint látom, már a sárkány után jársz – mondta halkan. – Kíváncsi volnék, vajon tényleg ennyire szűkében vagy-e a készpénznek, vagy csak a puszta örömért gyilkolsz kihalással fenyegetett létformákat?

– Különös ez a kíváncsiság – felelte Geralt – olyantól, aki fejvesztve rohan, hogy odaérjen egy sárkány leölésére, hogy kiverje a fogait, hiszen olyan becsesek a mágikus gyógyírek és elixírek készítőinek. Mondja csak, varázsló kegyelmed, igaz az, hogy a legjobbakat még élő sárkányból verik ki?

– Biztos vagy abban, hogy ezért tartok oda?

– Biztos. De valaki már megelőzött, Dorregaray. Egy nővérnek a testvériségből már sikerült átjutnia a menlevelével, ami neked nincs. Fekete hajú, már ha egyáltalán érdekel.

– Hollófekete lovon?

– Állítólag.

– Yennefer – szólt Dorregaray elkomorult arccal. A vaják rándulását senki nem vehette észre.

Csend szállt rájuk, amit a leendő kapitány mekegése tört meg.

– Menlevél nélkül… senkit…

– Kétszáz lintar elég lesz? – Geralt nyugodtan húzta elő zsebéből a kövér bírótól kapott erszényét.

– Geralt – mondta Három Csóka, arcán titokzatos mosollyal –, hát mégis…

– Bocsáss meg, Borch. Sajnálom, de nem tarthatok veletek Hengforsba. Talán egy másik alkalommal. Talán egyszer még találkozunk.

– Engem semmi sem húz Hengforsba – felelte lassan Három Csóka. – Semmi, de semmi, Geralt.

– Tegye el azt a zsákot uraságod – mondta fenyegetően a leendő kapitány. – Ez közönséges megvesztegetés. Még háromszázért se engedem.

– És ötszázért? – húzta elő Borch a saját erszényét. – Tedd el azt a zsákot, Geralt. Én fizetem a vámot. Kezd mulattatni. Ötszáz, katona uram. Száz fejenként, az én lányaimat egyetlen szép főnek számítva. Mi legyen?

– Ajjaj, jaj, jaj – sopánkodott a leendő kapitány, miközben a kabátjába csúsztatta Borch erszényét. – Mit mondok én a királynak?

– Elmondod neki – szólt Dorregaray, miközben felállt, és előhúzta öve mögül díszes elefántcsont pálcáját –, hogy elöntött a félelem, amikor megláttad.

– De mit, kegyelmed?

A varázsló intett a pálcájával, és elkiáltott egy igét. A víz mellett, az árokparton növekvő fenyő hirtelen lángokban tört ki, egyszerre, egy pillanat alatt, a földtől egészen a csúcsig őrjöngő lángnyelvek borították be.

– Lóra! – Kökörcsin felpattanva a hátára vetette a lantját. – Lóra, urak! És hölgyek!

– Félre a sorompóval! – kiáltott oda az alabárdosoknak a módos káplár, akinek nagy esélye volt kapitánnyá válni.

A hídon, a sorompó túloldalán Véa megrántotta a gyeplőt, a ló táncolni kezdett, patája alatt dobogtak a gerendák. A lány hajfonatait dobálva a levegőben éles hangon felrikoltott.

– Helyes, Véa! – kiáltott vissza Három Csóka. – Előre, kegyelmetek, lóra! Zerrikán módra távozunk, sivítva és dübörögve!

IV

– Nézzenek oda – mondta a legidősebb Martalóc, Boholt, aki hatalmas volt és tagbaszakadt, akár egy vén tölgy törzse. – Niedamir nem kergette kendteket világgá, kérem alássan, pedig biztos voltam, hogy épp ezt fogja tenni. De hát mit lehet tenni, nem nekünk, éhenkórászoknak való a királyi döntésekkel vitatkoznunk. Üljetek ide hozzánk a tábortűzhöz. Készítsetek magatoknak fekhelyet, fiúk. Te meg, vaják, csak úgy magunk között, miről beszéltél a királlyal?

– Semmiről – felelte Geralt, közben kényelmesen megtámasztotta hátát a tűz közelébe húzott nyergen. – Még csak ki sem jött hozzánk a sátorból. Csak elküldte azt a tótumfaktumát, hogy is hívják…

– Gyllenstiern – súgta oda Yarpen Zigrin, a zömök, szakállas törp, és hatalmas, kátrányos fatörzset gurított a tűzbe, amit a bozótosból húzott ki. – Felfuvalkodott hólyag. Kövér disznó. Mikor hozzájuk csapódtunk, jött ide, felhúzta az orrát egész az egekig, hu-hú, ne feledjétek, azt mondja, törpök, hogy kinél itt a parancsszó, meg hogy kinek jár az engedelmesség: itt Niedamir király parancsol, és az ő szava a törvény, és így tovább. Álltam és hallgattam, és azt gondoltam, megparancsolom a fiúknak, hogy döntsék a földre, aztán jól körbehugyozom a kabátját. De hagytam a fenébe, tudjátok, megint azt beszélték volna mindenütt, hogy a törpök mind rosszindulatúak, meg agresszívek, hogy szukafattyai, és hogy nem lehet azokkal… hogy az ördögbe mondják… koegzrikálni, vagy mi a szösz. És akkor aztán megint elkezdődne valahol a pogrom, valami kis városkában. Végighallgattam hát udvariasan, meg bólogattam hozzá.

– Úgy tűnik, hogy Gyllenstiern őkegyelme semmi mást se tud – felelte Geralt. – Mert nekünk ugyanezt mondta el, és mi is csak arra jutottunk, hogy bólogassunk hozzá.

– Ami engem illet – szólalt meg a másik Martalóc, miközben a lópokrócot igazgatta a rőzserakáson –, szerintem rosszul van az, hogy Niedamir nem kergetett el titeket. Úgy jönnek a népek a sárkányra, hogy rossz nézni. Mint a hangyák. Ez már nem is hadjárat, hanem a korhány felé tartó gyászmenet. Én meg nem szeretek tömegben verekedni.

– Hagyd már, Kajmán – mondta neki Boholt. – Könnyebb csapatban vándorolni. Mi van már, sose mentél még sárkányra? A sárkányokra mindig így jön a tömeg, olyan, mint a búcsúba’, egész kis vándorbordély. De te is tudod, hogy ki marad talpon, amikor a gyík megjelenik. Mi, és senki más.

Boholt elhallgatott egy pillanatra, nagyot húzott a méretes, vesszővel körbefont demizsonból, hangosat tüsszentett, aztán felköhögött.

– Más kérdés – folytatta –, hogy a gyakorlat azt mutatja, nem is egyszer éppenhogy csak a sárkány levágása után kezdődik a móka meg az öldöklés, oszt’ repülnek a fejek szanaszét, mint a körték. Csak amikor a kincset osztják, akkor ugranak a vadászok egymás torkának. Mi, Geralt? He? Igazam van? Vaják, hozzád beszélek.

– Ismerek ilyen eseteket – ismerte el Geralt szárazon.

– Ismersz, azt mondod. Bizonyára csak hallomásból, mert az még sosem ütötte meg a fülemet, hogy te valaha is sárkányra vadásztál volna. Mióta csak élek, nem hallottam olyat, hogy a vajákok sárkányra utaztak volna. Annál furcsább, hogy itt megjelentél.

– Úgy igaz – vetette oda foghegyről Kennet, akit mindenki Darázsnak hívott, és a legfiatalabb volt a Martalócok közül. – Ez különös. Mi meg…

– Várj csak, Darázs. Most én beszélek – szakította félbe Boholt. – Különben is, nem akarok sokáig fecsegni. A vaják így is, úgy is tudja, mire akarok kilyukadni. Én ismerem őt, és ő is ismer engem, eddig sosem álltunk a másik útjába, és talán ezután sem fogunk. Mer’ hogy, értitek, fiúk, ha én például meg akarnám zavarni a vajákot a munkájában, vagy el akarnám halászni a zsákmányt az orra elől, akkor a vaják azon nyomban levágna azzal a vajákberetvájával, és igaza is lenne. Igazam van?

Senki sem erősítette meg, de senki nem is ellenkezett. Nem úgy tűnt, mintha Boholt különösebben elvárta volna akár egyiket, akár a másikat.

– Úgy a – folytatta –, ahogy mondtam. Rakatba’ könnyebb vándorolni. Egy vaják meg még jól jöhet a csapatban. Vad és kihalt egy vidék ez, hogyha nekünk ugrik egy rémsáska vagy vízipoloska, vagy egy striga, még bajt csinálhat. Ha meg Geralt a közelben lesz, nem lesz baj, mert neki ez a szakja. De a sárkány, az nem a szakja. Igaz?

Ismét nem erősítette meg, de nem is ellenkezett senki.

– Három Csóka uram – folytatta Boholt, és közben a törpnek adta a demizsont – Geralttal tart, és ez elég nekem biztosítéknak. Akkor meg ki zavar titeket, Kajmán? Darázs? Csak nem Kökörcsin?

– Kökörcsin – szólalt meg Yarpen Zigrin, és a bárdnak adta az üveget – mindig ott bukkan fel, ahol valami érdekes történik, és mindenki tudja, hogy se nem zavar, se nem segít, meg a lépést se lassítja. Olyan, mint a kullancs a kutya farkán. Hát nem, fiúk?

A „fiúk”, a szakállas és szögletes törpök úgy röhögtek, hogy rázkódott a szakálluk. Kökörcsin hátratolta fején a kalapot, és belekortyolt a demizsonba.

– Huhh, a mindenségit – nyögött fel, ahogy levegő után kapkodott. – Még a hangomat is elveszi. Miből főzték ezt, skorpióból?

– Egyvalami nem tetszik nekem, Geralt – szólalt meg Darázs, amikor átvette a lantostól az üveget. – Az, hogy ezt a varázslót a nyakunkra hoztad. Kezd itt már túl sok lenni a varázsló.

– Úgy van – vágott a szavába a törp. – Jól mondja Darázs. Annyi szükségünk van erre a Dorregarayra, mint disznónak a nyeregre. Egy ideje már megvan nekünk a magunk varázslója, a nemes Yennefer, pfúj, pfúj.

– Az ám – mondta Boholt bikanyakát vakargatva, amiről az imént csatolta le az acélszegecsekkel kivert bőr nyakörvet. – Túl sok itt a varázsló, kérem alássan. Egészen pontosan kettővel több, mint kéne. És túlságosan is ragaszkodnak a mi Niedamirunkhoz. Nézzétek csak meg, mi itt a csillagok alatt, a tűz körül, ők meg, kérem alássan, a melegben, a királyi sátorban fondorkodnak, a ravasz rókák, Niedamir, a boszorkány, a varázsló meg Gyllenstiern. Az a Yennefer a legrosszabb. És megmondjam nektek, miben mesterkednek? Hogy hogyan járassák velünk a bolondját, azon.

– Meg az őzhúst zabálják – vágott közbe komoran Darázs. – És mi mit eszünk? Mormotát! És mi a mormota, kérdem én? Patkány az, semmi több. Akkor meg mit ettünk? Patkányt!

– Ugyan már – szólt Kajmán. – Nemsokára megpróbálhatjuk a sárkányfarkat. Semmi nincs olyan, mint a szénen sült sárkányfarok.

– Yennefer – folytatta Boholt – egy utálatos, rosszmájú, nagypofájú nőszemély. Nem olyan, mint a te lányaid, Borch uram. Ezek csendesek és kedvesek, ott, nézzétek, leültek a lovak mellé, élesítik a szablyájukat, oszt’ mikor elmentem mellettük, elviccelődtem, azok meg rámmosolyogtak, kivillantották a kis fogacskáikat. Az ám, nekik lehet örülni, nem olyanok, mint a Yennefer, az csak kombinál meg kombinál. Én mondom nektek, figyelni kell, mert szar se lesz az egyezségünkből.

– Miféle egyezségből, Boholt?

– Mi lesz, Yarpen, elmondjuk a vajáknak?

– Nem látok okot az ellenkezőjére – felelte a törp.

– Elfogyott a pálinka – bökte közbe Darázs, és fejjel lefelé fordította az üveget.

– Akkor hozzál. Te vagy a legfiatalabb, kérlek alássan. Az egyezséget meg, Geralt, mi gondoltuk ki, mert nem vagyunk mi se bérencek, se pedig valami fizetett apródok, és nem fog minket Niedamir azzal a sárkányra küldeni, hogy odadob pár aranyat a lábunk elé. Az igazság az, hogy mi elbánunk a sárkánnyal Niedamir nélkül is, Niedamir viszont nem boldogul nélkülünk. Ebből aztán világosan következik, ki ér többet, meg hogy ki kellene, hogy nagyobb részt kapjon. Így hát becsületesen intézzük az ügyet – aki maga megharcol, és a sárkányt leteríti, az kapja a kincsek felét. Niedamir, születésére és címére való tekintettel így vagy úgy, de megkapja a negyedét. A többi meg, már ha segít, elosztja a maradék negyedet egyenlően, egymás között. Mit gondolsz erről?

– És mit gondol erről Niedamir?

– Nem mondott se igent, se nemet. De jobban teszi a senkiházi, ha nem szegül ellen. Megmondtam, egymaga nem megy a sárkány elébe, muszáj neki a hozzáértőkre hagynia, vagyis hát miránk, a Martalócokra, meg Yarpenra és a fiúkra. Mi fogunk ott állni kardtávra a sárkánytól, és senki más. A többi meg, a varázslókkal együtt, már ha becsülettel segítenek, elosztja maga közt a kincs negyedét.

– És a varázslókon kívül kiket számítasz még a többiekhez? – érdeklődött Kökörcsin.

– Egészen biztosan nem a regösöket meg a versfaragókat – röhögött fel Yarpen Zigrin. – Azokat számítjuk, akik bárddal harcolnak, és nem lanttal.

– Aha – mondta Három Csóka, miközben a csillagos eget nézte. – És mivel dolgozik Kecskerágó, a varga, meg a bandája?

Yarpen Zigrin a tábortűzbe köpött, és morgott valamit törp nyelven.

– A holopolei őrség ismeri ezeket a szaros hegyeket, ők lettek a vezetők – mondta halkan Boholt –, ezért hát ők is igazságos részhez jutnak. A vargával azért némiképp más a helyzet. Tudjátok, nem lesz az jól, ha a bugrisok arra a meggyőződésre jutnak, hogy ha megjelenik egy sárkány a környéken, ahelyett, hogy szakemberért küldenének, alkalomadtán az is elég, ha mérget adnak neki, oszt’ lehet tovább frütyögtetni a lyányokat a vetésbe’. Ha elterjed ez a módi, tán még koldusbotra jutunk. Mi?

– Úgy ám – tette hozzá Yarpen. – Ezért aztán, én mondom nektek, annak a vargának valami baja kell essen véletlen, mielőtt még az a kurafi a legendákba bekerül.

– Ha meg kell esnie, akkor meg is fog esni – mondta Kajmán nagy meggyőződéssel. – Bízzátok csak ide.

– Kökörcsin meg – szólalt meg a törp – kicifrázza a seggét balladában, jól kinevetteti. Hogy szégyen és gyalázat legyen a része, míg világ a világ.

– Egyről megfeledkeztetek – szólalt meg Geralt. – Van itt egyvalaki, aki beleköphet a levesetekbe. Aki nem fog belemenni semmiféle elosztásba és egyezségbe. Deneslei Eyckre gondolok. Beszéltetek vele?

– Miről? – vicsorgott Boholt, és doronggal megigazított egy hasábot a tűzrakásban. – Eyckkel, Geralt, nem lehet beszélni. Egyáltalán nem ért az üzlethez.

– Amikor megérkeztünk a táborotokhoz – mondta Három Csóka –,  találkoztunk vele. Teljes fegyverzetben térdelt a köveken, és az eget bámulta.

– Állandóan azt csinálja – válaszolta Darázs. – Meditál vagy imákat mormol. Azt állítja, hogy így kell lennie, mert neki az istenek parancsolták meg, hogy az embereket a rossztól megvédje.

– Nálunk, Crinfridben – morogta Boholt – az ilyeneket az istállóban tartják, láncon, és ha adnak nekik egy darab szenet, csuda dolgokat festenek a falakra. De eleget pletykáltunk már itt a felebarátainkról, beszéljünk inkább az üzletről!

A fény körébe egy alacsony, fiatal nő lépett be hangtalanul; fekete haját arany háló szorította hátra, gyapjúköpenybe burkolózott.

– Mi bűzlik ennyire? – kérdezte Yarpen Zigrin, aki úgy tett, mintha nem látná a nőt. – Csak nem kén?

– Nem. – Boholt oldalra nézett, és látványosan beleszippantott a levegőbe. – Ez pézsma, vagy valami más kencefice.

– Nem, ez talán… – a törp elfintorodott. – Ah! Ez a kegyelmes Yennefer kisasszony! Üdv, üdv.

A varázslónő lassan körbenézett az összegyűlteken, csillogó szeme egy pillanatra megakadt a vajákon. Geralt könnyedén elmosolyodott.

– Megengeditek, hogy helyet foglaljak?

– De hát ez természetes, nagysád – felelte Boholt, és felcsuklott. – Üljön csak ide, a nyeregre. Emeld fel a segged, Kennet, és add át a nyerget a méltóságos varázslónőnek.

– Úgy hallom, az urak üzletről beszélnek. – Yennefer leült, kinyújtva maga előtt fekete harisnyába bújtatott, kecses lábait. – Nélkülem?

– Nem merészeltünk – válaszolt Yarpen Zigrin – megzavarni egy ilyen fontos személyt.

– Te, Yarpen – Yennefer a törp felé fordult és ráhunyorított –, inkább csak hallgass. Az első naptól kezdve következetesen levegőnek nézel, úgyhogy folytasd csak így tovább, ne zavartasd magad. Merthogy engem sem zavar.

– Hát maga meg miket nem mond, kisasszony – vigyorgott rá Yarpen, megvillantva egyenetlen fogsorát. – Fogókkal tépjenek meg, ha nem tartom jobbra, mint a levegőt. Példának okáért előfordul, hogy rontom a levegőt, amit magával szemben semmi esetre sem mernék elkövetni.

A szakállas „fiúk” dörgő nevetésre bődültek, de azonnal elhallgattak a kékeslila derengés láttán, ami hirtelen körbevette a varázslónőt.

– Még egy szó, és csak a rontott levegő marad utánad, Yarpen – mondta Yennefer fémes csengésű hangon. – És egy fekete folt a fűben.

– Igaza van – köszörülte meg Boholt a torkát, hogy megtörje a beállt a csendet. – Maradj csöndben, Zigrin. Meghallgatjuk, amit Yennefer kisasszony el akar nekünk mondani. Mégiscsak azt panaszolta fel, hogy nélküle beszélünk az üzletről. Ebből arra következtetek, hogy van számunkra valamiféle ajánlata. Hallgassuk meg, kérlek alássan, hogy miféle ajánlat az. Már ha csak nem azt akarja ajánlani nekünk, hogy egymaga, a varázslataival, elintézi a sárkányt.

– Mert akkor? – emelte fel a fejét Yennefer. – Azt gondolod, hogy ez lehetetlen, Boholt?

– Még az is lehet, hogy lehetséges. De számunkra nem kifizetődő, mert akkor bizonyára a kincsek felét követelné.

– Legalább – felelte hidegen a varázslónő.

– Na, hát akkor maga is látja, hogy nincs ebben nekünk semmi üzlet. Mi, asszonyom, szegény harcosok vagyunk, ha valaki elhalássza az orrunk elől a zsákmányt, kopoghat a szemünk az éhségtől. Mi sóskával meg libaparéjjal élünk…

– Csak ünnepnapkor kerül néha mormota is az asztalra – szúrta közbe Yarpen Zigrin bánatos hangon.

– …forrás vizét isszuk. – Boholt húzott egyet a demizsonból, és kissé megrázkódott. – Számunkra, Yennefer kisasszony, nincs más megoldás. Vagy a préda, vagy megfagyni télen a cölöpfal tövében. Mert a fogadók nem olcsók.

– Se a sör – tette hozzá Kajmán.

– Se a parázna cafkák – merengett Darázs.

– Ezért hát – emelte szemét az égre Boholt – magunk fogjuk, varázslatok és a segítsége nélkül, megölni a sárkányt.

– Ennyire biztos vagy ebben? Ne feledd, Boholt, hogy a lehetőségeknek is vannak határai.

– Lehet, hogy vannak, sosem találkoztam velük. Nem, asszonyom. Megismétlem, a sárkányt magunk öljük meg, mindenféle varázs nélkül.

– Kiváltképp – tette hozzá Yarpen Zigrin –, mert bizonyára a varázslatok lehetőségeinek is megvannak a maguk határai, amiket, a magunkéval ellentétben, nem ismerünk.

– Magad jöttél rá – kérdezte lassan Yennefer –, vagy valaki elárulta neked? Csak nem a vaják jelenléte tisztes társaságotokban bátorít titeket efféle önhittségre?

– Nem – felelte Boholt, és Geraltra nézett, aki úgy tűnt, nyereggel a feje alatt szundít, lustán elnyújtózva a pokrócon. – A vajáknak ehhez semmi köze. Figyeljen csak, Yennefer nagysád. Tettünk a királynak egy javaslatot, de nem tisztelt meg minket a válaszával. Mi türelmesek vagyunk, reggelig várunk. Ha a király a szavát adja, együtt megyünk tovább. Ha nem, mi visszafordulunk.

– Mi is – hördült fel a törp.

– Nem lesz itt semmiféle alkudozás – folytatta Boholt. – Vagy erre, vagy amarra. Ismételd el a szavainkat Niedamirnak, Yennefer kisasszony. És magának elmondom – ez az egyezség jó magának is és Dorregaraynak is, már ha egyáltalán meg tud állapodni vele. Nekünk, érti, nincs szükségünk a sárkánydögre, csak a farkát visszük. A többi meg a maguké, vegyék, oszt’ vigyék. Nem sajnáljuk maguktól se a fogakat, se az agyát, se semmit, ami kellhet maguknak a varázsoláshoz.

– Egyértelmű – tette hozzá Yarpen Zigrin kuncogva. – A dög csak a maguké, varázslóké, és senki el nem veszi maguktól. Hacsak nem valami más keselyű.

Yennefer felállt, és a vállára vetette a kabátot.

– Niedamir nem fog hajnalig várni – mondta élesen. – Már most beleegyezik a feltételeitekbe. Csak hogy tudjátok, Dorregaray és az én tanácsom ellenében.

– Niedamir – sziszegte lassan Boholt – bölcsességet tanúsít, ami bámulatba ejtő egy ilyen fiatal király részéről. Mert számomra, Yennefer kisasszony, a bölcsességnek része többek között az a képesség is, hogy elengedjük a fülünk mellett az ostoba vagy őszintétlen tanácsot.

Yarpen Zigrin a szakállába horkantott.

– Máshogy fogtok csiripelni – tette a varázslónő csípőre a kezét –, amikor a sárkány holnap összeszabdal titeket, kilyuggat, és szilánkokra töri a lábatokat. A cipőmet fogjátok csókolgatni, és könyörögtök majd a segítségemért. Mint mindig. Milyen jól ismerlek titeket, hogy mennyire jól ismerem én a fajtátokat! Untig ismerem.

Hátat fordított nekik, és eltűnt a szürkületben, anélkül, hogy egy szóval is elbúcsúzott volna.

– Az én időmben – mondta Yarpen Zigrin – a varázslók a tornyaikban ültek, tudós könyveket olvastak, meg az üstjeiket kavargatták fakanállal. Nem voltak láb alatt a harcosoknak, nem avatkoztak a mi dolgunkba. És nem riszálták a hátsójukat a fiúk szeme láttára.

– Bár eme hátsó, őszintén szólva, felettébb kellemes – tette hozzá Kökörcsin a lantját hangolva. – Mi, Geralt? Geralt? Hé, hová lett a vaják?

– Az meg mit érdekel téged? – morogta Boholt, miközben fát dobott a tűzre. – Elment. Talán a szükségét végzi, kérlek alássan. Az ő dolga.

– Az ám – hagyta rá a bárd, és tenyérrel a húrokra csapott. – Énekeljek nektek valamit?

– Hát énekelj, a fenébe is – mondta Yarpen Zigrin, és kiköpött. – De nehogy azt hidd, Kökörcsin, hogy akár egy fityinget is adok a kornyikálásodért. Ez itt, öregem, nem királyi udvar.

– Az látszik – csóválta a fejét a trubadúr.

V

– Yennefer.

A nő megfordult, mintha meglepődött volna, pedig a vaják egy percig sem kételkedett abban, hogy már messziről hallotta a lépteit. A varázslónő a földre állította a kis fadézsát, felegyenesedett, és hátrasimította homlokából az arany hálócska alól kiszabadult, göndör fürtökben vállára omló haját.

– Geralt.

Mint mindig, csak két színt viselt. A saját színeit – a feketét és a fehéret. A haja fekete volt, hosszú, fekete szempillái csak találgatni engedték a mögöttük rejtőző szemek színét. Fekete volt a szoknyája, fekete volt fehér szőrmegalléros, rövid kaftánja. Fehér volt inge, amely a legvékonyabb lenszövetből készült. A nyakán fekete bársonyszalagot hordott, amit gyémántokkal körbevarrt obszidiáncsillag díszített.

– Semmit sem változtál.

– Te sem – görbült el a nő szája. – De ez mindkét esetben egyformán természetes. Vagy, ha úgy tetszik, egyformán természetellenes. Mindenesetre felemlegetni, még ha nem is a legrosszabb módszer a beszélgetés megkezdésére, teljesen felesleges. Nem igaz?

– Igaz – bólintott a férfi, de közben félrenézett, Niedamir sátra és a királyi íjászok málhás kocsik sötét árnyékával eltakart tábortüzének irányába. A távolabbi tábortűz felől Kökörcsin zengő hangja szállt feléjük, aki az „Út felett a csillagok”-at énekelte, az egyik legjobban sikerült szerelmi balladáját.

– Akkor hát, a bevezetőn már túl is estünk – mondta a varázslónő. – Hallgatlak, hogyan tovább.

– Mint látod, Yennefer…

– Látom – vágott közbe élesen. – De nem értem. Minek jöttél ide, Geralt? Hiszen nem a sárkány miatt. Gondolom, ebben a tekintetben semmi sem változott.

– Nem. Semmi sem változott.

– Akkor hát, kérdem én, minek csatlakoztál hozzánk?

– Ha azt mondom neked, hogy miattad, elhiszed?

A nő csendben figyelte a férfit, csillogó szemében bujkált valami, ami egyáltalán nem tetszett a vajáknak.

– Elhiszem, miért is ne – szólalt meg végül. – A férfiak szeretnek találkozni a régi szeretőikkel, szeretik feleleveníteni a régi emlékeket. Szeretik elképzelni maguknak, hogy a valaha volt szerelmi szenvedély ad nekik valamiféle életfogytig tartó tulajdonjogot a partnerükre. Jó hatással van a közérzetükre. Te sem vagy kivétel. Mindenek ellenére.

– Mindenek ellenére – mosolyodott el a férfi. – Igazad van, Yennefer. A látványod kitűnő hatással van a közérzetemre. Más szóval: örülök, hogy látlak.

– Ez minden? Na, akkor mondjuk, hogy én is örülök. Most, hogy így kiörvendeztük magunkat, jó éjszakát kívánok. Mint láthatod, épp lefekvéshez készülődöm. Előtte szeretnék megmosakodni, és szokásom ehhez a tevékenységhez levetkőzni. Állj távolabb, kérlek, hogy udvariasan biztosíthasd a minimális tapintatot.

– Yen – nyújtotta ki felé a kezét.

– Ne szólíts így! – sziszegte dühösen, miközben félreszökkent, és kék és vörös szikrák szikráztak fel a férfi felé nyújtott ujjaiból. – Ha pedig hozzám érsz, kiégetem a szemedet, te semmirekellő!

A vaják hátrább lépett. A varázslónő kissé megnyugodva ismét hátrasöpörte haját a homlokából, és csípőre tett kézzel állt vele szemben.

– Mit hittél, Geralt? Hogy kedélyesen elcsevegünk, hogy felidézzük a régi időket? Hogy a beszélgetést befejezendő együtt megyünk a szekérre, és szeretkezni fogunk a subákon, csak úgy, az emlékezetünk felfrissítésére? Mi?

Geralt, aki nem volt biztos abban, hogy a varázslónő mágiával olvas a gondolataiban, vagy kizárólag ügyesen találgat, hallgatott, és közben sandán mosolygott.

– Ez a négy év megtette a magáét, Geralt. Mostanra elmúlt, csak és kizárólag azért nem köptelek szembe, amikor ma találkoztunk. De ne tévesszen meg az udvariasságom.

– Yennefer…

– Hallgass! Többet adtam neked, mint bármelyik férfinak, te gazember. Magam sem tudom, miért éppen neked. Te meg… Nem, drágám. Én nem vagyok kurva, se valami erdőben meglesett elflány, akit aztán egy reggel csak úgy el lehet dobni, elmenni, fel sem ébresztve, egy csokor ibolyát hagyva az asztalon. Akit nevetség tárgyává lehet tenni. Figyelmeztetlek! Ha akár csak egy szót is szólsz most, megbánod!

Geralt egyetlen szót sem szólt, pontosan megérezve a Yenneferben forrongó dühöt. A varázslónő újra félresöpörte homlokából az engedetlen tincset, és a férfi szemébe nézett, egészen közelről.

– Találkoztunk, ez van – szólalt meg halkan a nő. – Nem fogunk előadást rendezni mindenki előtt. Őrizzük meg a méltóságunkat. Tegyünk úgy, mintha kedves ismerősök volnánk. De ne kövess el hibát, Geralt. Közted és köztem már nincs semmi. Semmi, érted? És örülj, mert ez azt jelenti, hogy már elvetettem bizonyos terveket, amiket még nemrég veled kapcsolatban forgattam. De mindez egyáltalán nem azt jelenti, hogy megbocsátottam neked. Én soha nem bocsátok meg neked, vaják. Soha.

Hirtelen sarkon fordult, megragadta a dézsát, és a vizet szanaszét fröcskölve eltűnt a kocsik mögött.

Geralt elhessegette a füle körül zümmögő szúnyogot, és lassan a tábortűz felé indult, ahol épp gyér tapssal jutalmazták Kökörcsin előadását. Felnézett a fekete, fogazott ormok fölött húzódó gránit égboltra. Nevetni támadt kedve. Nem tudta, miért.

VI

– Hé ott, óvatosan! Figyeljetek oda! – kiabált Boholt, ahogy hátrafordult a bakon a menet felé. – Közelebb a sziklához! Figyeljetek oda!

A kocsik kőről kőre zökkenve gördültek előre. A kocsisok átkozódtak, gyeplővel csapkodták a lovakat, és azt figyelték a nyeregből kihajolva idegesen, hogy a kerekek elég távol vannak-e a szoros falától, amely mellett a keskeny, egyenetlen út futott. Lent, a szakadék mélyén, fehér habot vetve zúgott a sziklatömbök között a Braa-folyó.

Geralt visszafogta a lovát, a ritkás barna mohával és sömörhöz hasonló fehér foltokkal borított sziklafalhoz simult. Hagyta, hogy a Martalócok málhás szekere megelőzze. Az oszlop elejéről Darázs ügetett felé, aki a holopolei felderítőkkel együtt a menetet vezette.

– Jól van! – kiáltotta. – Mozogjatok szaporábban! Odább tágasabb!

Niedamir király és Gyllenstiern, mindketten lóháton, néhány lovas íjász kíséretében beérték Geraltot. Mögöttük ott zörögtek a királyi tábor szekerei. Még hátrább gurult a törpök kocsija, amit a szünet nélkül üvöltöző Yarpen Zigrin hajtott.

Amikor Niedamir, a fehér bundás, vékonyka, szeplős kamasz elhaladt a vaják mellett, dölyfös, bár szemmel láthatóan unott pillantást vetett feléje. Gyllenstiern kiegyenesedett, és megállította a lovát.

– Engedje meg, vaják uram – szólalt meg parancsolóan.

– Hallgatom. – Geralt megtaszította a sarkával a kancát, és lassan haladt a kancellár oldalán a tábor mögött. Csodálkozott, hogy Gyllenstiern tekintélyes méretű bendője ellenére előnyben részesítette a nyerget a kocsiút kényelmeivel szemben.

– Tegnap – Gyllenstiern kissé meghúzta az aranyszegekkel kivert kantárszárat, és félrevetette válláról a türkizkék kabátot –, tegnap azt mondta, magát nem érdekli a sárkány. Akkor mi érdekli magát, vaják uram? Mi végre tart velünk?

– Ez egy szabad ország, kancellár uram.

– Egyelőre. De ebben a menetben, Geralt uram, mindenkinek ismernie kell a maga helyét. És a szerepet, amit be kell töltenie, Niedamir király akaratának megfelelően. Felfogta ezt?

– Miről van szó, Gyllenstiern uram?

– Megmondom. Azt hallottam, hogy újabban nehéz szót érteni magukkal, vajákokkal. A lényeg az, hogy ha mutatnak a vajáknak egy szörnyeteget, amit meg kéne ölni, a vaják, ahelyett, hogy fogná a kardját és levágná, elkezd meditálni, hogy vajon szabad-e ezt, hogy nem haladja-e meg a lehetőségek határait, hogy nem ellenkezik-e a törvényeikkel, és hogy a szörnyeteg vajon valóban szörnyeteg-e, mintha nem lenne első pillantásra nyilvánvaló. Nekem úgy tűnik, egész egyszerűen túl jól megy maguknak. Az én időmben a vajákok nem a pénztől bűzlöttek, hanem a kapcájuktól. Nem vitatkoztak, megölték, amit mondtak, mindegy volt nekik, hogy vérfarkas, sárkány vagy adószedő. Az számított, hogy jól le legyen vágva. Mi, Geralt?