Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henrik Ibsen

NÓRA

fordította
Reviczky Gyula

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-730-7 EPUB
ISBN 978-963-559-731-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Et dukkehjem

első kiadás: 1879
az elektronikus változat az 1892. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító korabeli madárkalicka-reklám
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Helmer Róbert, ügyvéd

Nóra, neje

Gyermekeik: Ervin, Bob, Emmi

Rank, orvos

özvegy Lindenné

Günther

Mari, dajka Helmernél

Helén, szobaleány Helmernél

Bérszolga Helmernél

Történik Helmer lakásán.

ELSŐ FELVONÁS

Kényelemmel és ízléssel, de nem pazarul berendezett szoba. Egy ajtó a háttérben, jobbra a pitvarba, egy másik ajtó a háttérben balra Helmer dolgozó szobájába vezet E két ajtó közt zongora. A baloldali falban balra egy ajtó s errébb ablak. Az ablak közelében kerékasztal karszékkel és egy kis pamlaggal. A jobb oldalfalban kissé hátrább ajtó. Ugyan abban a falban, jobban az előtér felé a kőkályha s előtte néhány karszék és egy hintaszék. A kályha és az oldalajtó közt egy asztalka. A falakon rézmetszetek és szalon állvány porcelánnal s apró műtárgyakkal. Egy kis könyvszekrény díszkötésű könyvekkel. Szőnyeg. A kályhában ég s tűz. Télidő.

Nóra, Bérszolga, Helén, később Helmer

(Künn a pitvarban csengetnek, majd hallani lehet, amint ajtót nyitnak. Nóra vígan dudorászva lép a szobába. Felső ruha van rajta, a karján mindenféle csomagokat visz, ezeket leteszi a jobb felőli asztalra. A pitvarba nyíló ajtót nyitva hagyja maga után, s künn látható egy bélszolga, aki karácsonyfát és kosarat visz, mind a kettőt átadja a szobalánynak, aki ajtót nyitott)

NÓRA:
Aztán jól elrejtse a karácsonyfát, Helén, nehogy a gyerekek előbb lássák meg, mint este, mikor fel lesz díszítve.
(tárcsáját előhúzza, a bérszolgához)
Mit kap?...

BÉRSZOLGA:
Ötven fillért.

NÓRA:
Itt egy márka... Csak tartsa meg.
(A bérszolga megköszöni s elmegy. Nóra becsukja az ajtót. Mialatt felső ruháját leveti, elégülten mosolyog. Aztán kivesz zsebéből egy papírtölcsért cukros mandulával, s megeszik néhányat. Majd óvatosan férje ajtajához lép és hallgatódzik.)
Igen, benn van.
(dúdolva megy a jobb felől asztalhoz)

HELMER: (szobájában)
Az én kis pacsirtám csicsereg odakünn?

NÓRA: (elfoglalva néhány csomag felbontásával)
Az ám!

HELMER:
A kis mókus gazdálkodik ott?

NÓRA: Az! Az!

HELMER: Mikor jöttünk haza?

NÓRA:
Az imént.
(a cukros mandulát zsebre rakja, s száját törli)
Jer ide, Róbert, s nézd, mi mindent vásároltam.

HELMER:
Most ne zavarj.
(valamivel később kinyitja az ajtót s tollal kezében kitekint)
Hogy mit vásároltál, mondod? Ezt az egész rakást itt? Hát, az én jó madaram már megint pénzt pazarolt?

NÓRA: (kalapját leveszi)
De Róbert, ebben az évben már csakugyan illő, hogy magunknak egy kis örömet szerezzünk. Hisz ez az első karácsony, amikor nem kell szűkösködnünk.

HELMER: De tékozolnunk sem lehet.

NÓRA: De igen Róbert, most már egy kissé tékozlók is lehetünk. Nem de? Csak éppen egy picikét. Hiszen most nagy fizetést kapsz és sok, sok pénzt szerzesz.

HELMER: Igen, újévtől fogva. De még egy egész negyedév van hátra, míg az első részletesedékes lesz.

NÓRA: (átmegy balra, a kalapot a kerek asztalra teszi)
No, bizony! Addig kölcsönt vehetünk.

HELMER:
Nóra!
(hozzá láp s tréfálva fülön fogja)
Már megint elragadt könnyelműséged? Tegyük fel, hogy ma ezer márkát veszek kölcsön, s te karácsony hetében szerencsésen túladsz rajta, Szilveszterkor pedig a fejemre szakad egy tégla, melytől…

NÓRA: (befogva száját)
Pfuj! Hogyan beszélhetsz ilyen csúnyákat?

HELMER:
Nos igen, tegyük fel, ha ilyesmi megtörténnék, mi lenne akkor?

NÓRA:
Ha ily szerencsétlenség érne, egészen közömbös volna rám nézve, van-e adósságom vagy nincs.

HELMER:
De az emberek, akiktől én kölcsönt vette?

NÓRA:
Azok? Ki törődnék velük! Hisz idegenek!

HELMER:
Nóra! Nóra! De komolyan, szivecském: tudod hogyan gondolkozom e tekintetben, semmi adósság, soha se kölcsönözni. Bizonyos megkötöttség, s ezzel együtt bizonyos kietlenség veszi be magát abba a háztartásba, mely adósságra és kölcsönre van alapítva. Mi ketten eddig vitézül kibírtunk; mért ne bírnánk ki még a legközelebbi negyedig is?

NÓRA: (a kályhához menve)
Igen, igen, ahogy akarod Róbert!

HELMER: (követve őt a tollat leteszi az asztalra)
No, né, az én pacsirtámnak nem kell mindjárt szárnyát leeresztenie... Micsoda, ajkunkat is biggyesztjük?
(kiveszi pénztárcáját)
Nóra, találd el mi van itt?

NÓRA: (gyorsan megfordul)
Pénz!

HELMER:
Nesze!
(nehány bankjegyet nyújt neki)
Istenem, hiszen tudom, hogy karácsonykor sok mindenfélére van szükség.

NÓRA: (járva)
Tíz-20-30-40. Oh. Köszönöm, Róbert, köszönöm! Most nagy időre segítve van rajtam.

HELMER: Remélem, Nóra.

NÓRA: Igen, igen nagy időre. De most jöjj és lásd, mi mindent vásároltam össze. S milyen olcsón! Nézd, ez itt új ruha Ervin számára, meg egy kard. Ez itt egy lovacska, s egy trombita Bobnak. S itt egy baba a hozzávaló ággyal Emminek. Nagyon is egyszerű, de hisz úgyis összetépi mielőbb. S itt Helén és Mari számára vannak ruhák és kendők.

HELMER: S mi van abban a csomagban?

NÓRA: (felsikoltva)
Nem, Róbert, ezt nem látod meg előbb, mint este.

HELMER:
Vagy úgy!
(elfordul s átmegy balra)
De most azt mondd meg nekem, te kis tékozló, mit szántál magadnak.

NÓRA:
Magamnak? Magamnak semmit sem kívánok.

HELMER:
De, de! Nevezz meg valami okot dolgot, amit szeretnél.

NÓRA:
Igazán semmit se tudok.
(előre jön)
De mégis! Hallgass ide Róbert.

HELMER:
Nos?

NÓRA: (Helmer gombjain babrálva anélkül, hogy ránézne)
Ha valamit adni akarsz, akkor megtehetnéd, hogy… megtehetnéd.

HELMER:
Halljuk már! Ki vele!

NÓRA: (gyorsan)
Hogy pénzt adj nekem, Róbert; szépen kérlek. Csak annyit, amennyiről azt hiszed, hogy nélkülözheted; később majd veszek rajta valamit.

HELMER:
De Nóra!

NÓRA:
Igen, igen, tedd meg kedves Róbert; szépen kérlek. A pénzt szép aranyos papírban a karácsonyfára függeszteném. Nem volna ez mulatságos?

HELMER:
Hogy hívják ama bizonyos madarakat?

NÓRA:
Jó madaraknak, ezt már tudom, de tedd meg a kedvemért, Róbert, akkor lesz időm meggondolni, mire van legnagyobb szükségem. Hát nem okos dolog ez? Nem?

HELMER: (mosolyogva)
Az az; tudniillik, ha a pénz, melyet neked adandó volnék, csakugyan kezeid közt maradna, s magadnak vennél rajta valamit. De minden rámegy a háztartásra, még pedig mindenféle szükségtelen dologra, akkor aztán megint csak nekem kell helyt állnom.

NÓRA:
De Róbert!...

HELMER:
Lehet-e tagadnom, édes Nóra?
(félkarjával átöleli)
Az én pacsirtám igen kedves kis teremtés; de sok tömérdek pénzre van szüksége. Hihetetlen, mennyibe kerül egy ilyen kis madárka.

NÓRA: (átmegy)
Menj, hogy lehet így beszélni? Hát nem takarékoskodom? Amennyire tőlem kitelik.

HELMER: (mosolyogva)
Nagyon helyes. Amennyire tőled kitelik. Csakhogy tőled semennyire se telik.

NÓRA: (indul s önelégülten mosolyogj)
Ejh, tudnád csak, Róbert, mennyi kiadásunk van nekünk pacsirtáknak és mókusoknak. (leül)

HELMER:
Különös egy teremtés vagy. Szakasztott olyan, mint atyád volt. Mindig nagy buzgalommal vagy rajta, hogy pénzt szerezz, de mihelyt megvan, azon melegében elpárolog ujjaid közt; sose tudod, hová lett, Ejh, hát olyannak kell téged venni, amilyen vagy. Ez a vérben vám Igen, igen, Nóra, ilyesmi átöröklődik.

NÓRA:
Oh, szeretném, ha atyám némely tulajdonságát örököltem volna.

HELMER:
S én nem kívánlak másnak, csak éppen annak, ami vagy, drága kis pacsirtám. De ni, eszembe jut valami. Te ma olyan-olyan, hogy is mondjam? Olyan gyanúsan nézesz ki?

NÓRA:
Igazán?

HELMER:
Igazán. Nézz merően a szemembe!

NÓRA: (ránézve)
Nos?

HELMER: (ujjával megfenyegeti)
Csak nem nyalakodtunk, torkoskodtunk ma a városban?

NÓRA:
Mentség! Hogy gondolhatsz ilyet felőlem.

HELMER:
Hát igazán nem mentünk egy kis vargabetűvel a cukrászatba?

NÓRA:
Nem; biztosítalak, Róbert.

HELMER:
Nem kóstoltunk egy kis befőttet?

NÓRA: Dehogy, dehogy!

HELMER: Egypár cukros mandulát sem?

NÓRA:
Azt sem, Róbert; igazán mondhatom.

HELMER: No, no, no.
(Nóra arcát megveregetve a jobb oldal felé megy mintegy önkénytelenül)
Hisz természetesen csak tréfálok.

NÓRA: (átsiet a jobb asztalhoz Helmer mögött, s elébe áll a csomagoknak)
Hogy is juthatna eszembe, hogy így megszomorítsalak.

HELMER:
Tudom; szavadat adtad. Nem, őrizd meg apró karácsonyi titkaidat, kedves Nóra. Ma este, ha a karácsonyfa fel lesz gyújtva, majd kiviláglanak.
(átmegy jobbra)

NÓRA:
Volt rá gondod, hogy Rank orvost is meghívd?

HELMER:
Nem volt, de hisz ez nem szükséges; magától érthető, hogy ő velünk eszik. Különben, mégis szólok neki, ha ma eljön. Jó bort már rendeltem, Ah, Nóra, el se tudod képzelni, mennyire örülök a mai estének.

NÓRA:
Én is. S micsoda ujjongást visznek végbe majd a gyermekek, Róbert.

HELMER:
Ah, mégis csak fölséges egy tudat az, hogy biztos, szilárd állásunk és bőséges jövedelmünk van. Igaz e, hogy ez a tudat nagy élvezet?

NÓRA:
Oh, igaz!

HELMER:
Emlékszel a tavalyi karácsonyra? Megelőzőleg teljes három héten át minden este bezárkóztál késő éjfél utánig, hogy a karácsonyfára virágokat készíts, s mindenféle más cifraságot, mellyel meglepni készültél. Brr, világéletemben ez volt a legunalmasabb idő!

NÓRA:
Én egyáltalán nem unatkoztam.

HELMER: (mosolyogva)
De az eredmény mégis elég szegényes volt.

NÓRA:
Hát már megint ezzel akarsz bosszantani! Tehettem én róla, hogy a macska bejött, és mindent össze-visszatépett?

HELMER:
Természetesen, arról te nem tehettél, szegény kis Nórám. Megvolt benned a legjobb akarat, hogy mindnyájunkat megörvendeztess, s ez a fődolog... De mégis csak jó, hogy a szűkös napok véget értek.

NÓRA:
Bizony jó, Róbert!

HELMER:
Ezentúl nem kell itt ülnöm magamban és unatkoznom; s neked se kell többé szemeidet s finom kezecskéidet megerőltetned.

NÓRA: (tapsolva)
Ugye, Róbert, erre immár nincs szükség? Oh, beh fölséges!
(karon fogja Róbertet s balra sétálnak)
S most elmondom neked, Róbert, hogyan képzeltem el új berendezésünket... Mindjárt karácsony után…
(a pitvarban csengetnek)
Oh, hogy épp most csöngetnek!
(a szobát kissé rendbe hozza)
Bizonyosan jön valaki.
(felveszi a 2 csomagot a karosszékről s az asztalra teszi)
Juj, de bosszantó!

HELMER:
Látogatóknak nem vagyok honn; ne feledd ezt!

MÁSODIK JELENET

Előbbiek és Helén

HELÉN: (az előszoba ajtaján Nórához)
Egy idegen hölgy van itt!

NÓRA:
Kéretem!

HELÉN: (Helmerhez)
S az orvos úr is eljött!

HELMER:
Nem ment egyenesan az én szobámba?

HELÉN:
Odament.
(Helmer szobájába megy. Helén bevezeti özv. Lindennét, akin téliruha van s beteszi utána az ajtót, el az előszobába)

HARMADIK JELENET

Nóra, Lindenné

LINDENNÉ: (bátortalanul s kissé habozva)
Jó napot, Nóra.

NÓRA: (tétován)
Jó napot. -

LINDENNÉ:
Alkalmasint nem ismersz rám?

NÓRA:
Valóban nem tudom - de mégis - úgy tetszik.
(kitörő érzéssel)
Mit látok! Krisztina! Igazán te vagy?

LINDENNÉ:
Igen, én vagyok.

NÓRA:
Krisztina! Hogy lehetett téged föl nem ismernem! De hogyan is!
(halkabban)
Mennyire megváltoztál, Krisztina!

LINDENNÉ: Oh, meg! 9-10 hosszú év alatt!

NÓRA:
Ennyi ideje már, hogy nem láttuk egymást! Csakugyan annyi! Oh, az utolsó 8 év a boldogság ideje volt rám nézve, hidd el. S te most eljöttél a fővárosba? S télnek kellő közepén tetted meg a borzadalmas utat? Ez derék volt tőled.

LINDENNÉ:
Épp most érkeztem a vasúton.

NÓRA:
Természetesen, hogy magad a karácsonyi ünnepek alatt kimulasd. Ah mily pompás! Úgy van mulatni fogunk, hogy még... De bontakozzál ki... Csak nem fázol?
(a felöltő: és kalapot a zongorára teszi - előre jő jobbra, s a kályha melletti karszéket előbbre tolja s leülteti bele Lindennét - maga pedig a hintaszékbe ül)
Így! Most pedig kedélyesen leülünk ide a kályha mellé! Nem! Te oda a karszékbe! Ide a hintaszékbe meg én!
(megragadja Lindenné kezét)
Most megint a régi kedves arcodat látom. - Csak az első pillanat zavart meg. De mégis valamivel sápadtabb lettél. Krisztina...

LINDENNÉ:
És sokkal öregebb édes Nóra!

NÓRA:
Talán egy kissé öregebb is, de csak nagyon kevéssel - nem sokkal.
(hirtelen elhallgat, aztán komolyan)
Ah, milyen meggondolatlan teremtés vagyok én! Itt ülök és fecsegek, amíg... kedves jó Krisztinám, meg tudsz-e bocsátani?

LINDENNÉ:
Hogy érted ezt, Nóra?

NÓRA: (halkan)
Szegény Krisztina, hisz özveggyé lettél!

LINDENNÉ:
Még három év előtt.

NÓRA:
Nagyon jól tudom; hisz olvastam az újságban. Hidd el, Krisztina, akkor gyakran tettem föl magamban, hogy írni fogok neked. De mindig elhalasztottam s mindig közbejött valami.

LINDENNÉ:
Ezt én fel tudom fogni, édes Nóra.

NÓRA:
Nem, Krisztina, ez gyalázatosság volt tőlem! Szegényke mi mindenen kellett keresztül esned! S ő nem hagyott hátra semmit, amiből megélhettél volna?