A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: The Plea, 2016

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Copyright © THE PLEA – STEVE CAVANAGH 2016

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-17-4

Tracynek

MÁRCIUS 17-E, KEDD

19:58

Azt hittem, mindenki meghalt.

Tévedtem.

A Harland és Sinton ügyvédi iroda a Lightner irodaház harminchetedik emeletét foglalta el. Ez a nap huszonnégy órájában működő, híres ügyvédi társaság az egyik legnagyobb New Yorkban. Normális esetben a lámpák itt éjjel-nappal égnek, de a behatolók két perccel ezelőtt, vagy talán még régebben lekapcsolták az áramot. Fájt a hátam, a számban vér íze keveredett a szőnyegen koppanó, üres töltényhüvelyekből belélegzett savanykás, égett szaggal. A dagadt telihold fényében a kígyózó füstcsíkok kísértetiesen lebegtek a levegőben, de ahogy néztem őket, már szerte is foszlottak. Bal fülem mintha vízzel telt volna meg, de tudtam, hogy csak a lövések hangja tompította el a hallásomat. Jobb kezemben egy üres, szolgálati Glock 19-est tartottam. Utolsó tölténye a lábam előtt heverő hullában landolt. A halott férfi lába a mellette heverő hulla hasán keresztbe vetve feküdt, és ahogy néztem, belém hasított egy furcsa felismerés: a tárgyalóterem padlóján fekvő holttestek mintha mind egymás felé nyúltak volna, mintha mind meg akarták volna érinteni egymást. De nem szemléltem meg őket külön-külön. Képtelen voltam ránézni a halott arcokra.

Szaggatottan kapkodtam a levegőt, és minden egyes lélegzetvétel nehezemre esett a mellkasomat szorongató heves adrenalinhullámtól. Mögöttem a betört ablakon keresztül beáramló hideg szél lassan megszárította a tarkómat kiverő izzadságot.

A falon lévő digitális óra 20:00-án állt, amikor megláttam a gyilkosomat.

Nem az arcát, még csak a testét sem, hanem az árnyékát érzékeltem, ahogy meghúzódott a nagy tanácsterem sötét sarkában. A Times Square fölött felvillanó tűzijáték zöld, fehér és arany villanásai furcsa szögeket alkotó fénymintákat képeztek a teremben, és ezek egy pillanatra megvilágítottak egy kis pisztolyt, amelyet egy semmilyen testhez nem tartozó, kesztyűs kéz tartott. Egy Ruger LCP volt. Noha arcot nem láttam, a fegyver sokat elárult. A Ruger tárjába hat darab kilencmilliméteres töltény jár. Elég kicsi ahhoz, hogy elférjen az ember tenyerében, és kevesebbet nyom, mint egy szép szelet marhahús. Hatékony, de nincs olyan pusztító ereje, mint egy igazi, nagy kézifegyvernek. Ha valaki ezt használja, az csak azért lehet, mert nem akarja azt a gyanút kelteni, hogy fegyver van nála. Ez a kis pisztoly a legtöbb bűnüldöző szerv népszerű tartalékfegyvere. Elég kicsi ahhoz, hogy akár egy retikülben is elférjen, vagy hogy egy méretre szabott öltöny zsebébe rejtsék, anélkül, hogy tönkretenné a zakó elegáns kontúrját.

Három tippem volt.

Hármójuk közül bármelyiké lehetett a fegyvert tartó kéz.

És akármelyikük is lenne, kizárt, hogy rá tudnám venni, hogy dobja el.

Ha belegondolunk, hogy az elmúlt két napban hogyan szerepeltem a bíróságon, mindhármójuknak jó oka volt rá, hogy megöljön. Volt egy elképzelésem arról, melyikük lehet, de abban a pillanatban ez valahogy nem is volt fontos.

Tizennégy évvel ezelőtt felhagytam a szélhámossággal. Már nem Eddie Flynn, a szélhámos voltam, hanem Eddie Flynn, az ügyvéd. És az utcán töltött élet során tanult készségek roppant könnyen alkalmazhatóvá váltak a tárgyalóteremben. A teremfőnökök, bukmékerek, biztosítótársaságok és drogdílerek helyett ma már a bírókat és az esküdteket vakítottam. De ügyfelet egyetlen egyszer sem vertem át. Két nappal ezelőttig.

A Ruger csöve a mellkasomra szegeződött.

Ez az átverés viszont az életembe kerül.

Lehunytam a szemem, és egészen különös nyugalom szállt meg. Ennek egyáltalán nem így kellett volna végződnie. Életemben utoljára még vettem egy nagy levegőt, de éreztem, hogy ez az egész valahogy nincs rendjén. Mintha engem vertek volna át. Ennek ellenére mégis megtöltöttem a tüdőmet a füsttel meg a lövöldözés után még sokáig megmaradó, fémes szaggal.

Nem hallottam a lövést, nem láttam torkolattűz villanását, azt sem láttam, hogy a fegyver visszarúgott volna. Csak azt éreztem, hogy a golyó feltépte a húsomat. A végzetes lövés különben már attól a pillanattól kezdve elkerülhetetlenné vált, hogy megkötöttem az egyezséget. Hogy kerültem ide? – tettem fel magamnak a kérdést.

Mi vezetett oda, hogy golyót eresztettek belém?

Mint a legtöbb nagy esemény, ez is egy aprósággal kezdődött. Konkrétan negyvennyolc órával ezelőtt egy fogpiszkálóval meg egy tízcentessel.

ELSŐ FEJEZET

Március 15. vasárnap

Még negyvennyolc óra, és eldördül a lövés

Becsúsztattam a kulcsom a zárba.

És megdermedtem.

Valami nem stimmelt.

Az öt irodának – köztük az én egyszemélyes ügyvédi praxisomnak is – otthont adó, homokkőből készült, négyemeletes épület mahagóni bejárati ajtaja pont úgy nézett ki, mint bármelyik más, hasonló ajtó a West Forty-Sixth Streetnek ezen a végén. A környéken bárok, ázsiaileves-árusok, előkelő éttermek, könyvelőirodák és magánorvosi rendelők váltogatják egymást, és mindegyik úgy válik egyre elitebbé, ahogy közeledünk a Broadwayhez. A ház panelekre osztott ajtaját körülbelül egy hónappal ezelőtt kékre festették. A belső oldalát méretre vágott, acél hátlap borította: enyhe meglepetés mindazok számára, akik azt hitték, hogy egyszerűen csak berúgják az egyik panelt, benyúlnak, és kinyitják az ajtót.

Mert ez egy ilyen környék.

Én nem utazom zárban. Nem hordok álkulcsot; sosem volt rá szükségem, még szélhámos koromban sem. Sok csalóval ellentétben én nem az egyszerű New York-i lakost vettem célba. Én azokra hajtottam, akik tényleg megérdemelték, hogy valaki könnyítsen a zsebük súlyán. A biztosítótársaságok voltak a legfőbb kedvenceim. Minél nagyobb, annál jobb! Szerintem különben a biztosítótársaságok a világ legnagyobb szélhámosai. Úgy igazságos, hogy néha valaki belenyúljon a zsebükbe. És ahhoz, hogy átverjek egy biztosítótársaságot, nem kellett betörnöm, elég volt gondoskodni arról, hogy meghívjanak. De a módszerem nem csak a szövegelésen alapult. Megvoltak hozzá a szükséges mozdulatok is. Évekig tanultam a bűvészmutatványokat. Apám valóságos művész volt, mesteri rajzos, aki legszívesebben a bárokban és a metrón dolgozott. Tőle tanultam a mesterséget, és idővel rendkívüli kézügyességre tettem szert. Hihetetlenül jól érzékeltem a súlyt, a mozgást, és remekül ki tudtam tapintani a tárgyakat. Apám ezt „ügyes kéz”-nek hívta. És ez a kifinomult érzék súgta meg most, hogy valami nincs rendben.

Kihúztam a kulcsot a zárból. Visszacsúsztattam. Aztán megint kihúztam. Megismételtem a mozdulatokat.

A kulcs sokkal csöndesebben és olajozottabban mozgott a zárban, mint ahogy arra emlékeztem. Közel sem olyan nehézkesen, mint korábban, kisebb volt az ellenállás is, kisebb nyomást kellett rá gyakorolni. Szinte magától csusszant, mintha tejszínbe dugtam volna. Ellenőriztem a kulcs fogazatát. Olyan kemény és éles volt, amilyen csak egy frissen vágott kulcsé lehet. A normál reteszzár előlapján halvány karcolások látszottak a kulcslyuk körül, de aztán eszembe jutott, hogy a földszinti utazási irodát vezető fickó bourbonnal szerette a reggeli kávéját. Többször is hallottam, ahogy a kulccsal küszködött, és egyik reggel, amikor elmentem mellette az előcsarnokban, a lehelete majdnem ledöntött a lábamról. Egy évvel ezelőtt ez fel sem tűnt volna. Magam is ugyanolyan részeg lettem volna, mint az utazási ügynök.

A zár felületén látszó karcolásoktól eltekintve a kulcs tagadhatatlanul másképp viselkedett a zárban, mint eddig. Ha a főbérlő kicserélte volna a zárat, a kulcsom egyáltalán nem működött volna. Sem a zárnak, sem a kulcsnak – amely egyébként tapintásra száraz volt – nem volt érezhetően szokatlan szaga. Ha valami kenőolajat fújtak volna a zárba, azt megéreztem volna. Valójában csak egy lehetséges magyarázat volt: valaki feltörte a zárat, amióta reggel elhagytam az irodát. Az irodában töltött vasárnap szükséges rossznak számított, miután kénytelen voltam ott aludni. Már nem tudtam fenntartani a lakást és az irodát is. Mindössze egy lenyitható ágyra volt szükségem a helyiség hátsó felében.

A főbérlőnek nem tellett riasztórendszerre. Nekem sem, de azért valamiféle biztonsági óvintézkedést mégis szükségesnek tartottam. Az ajtó befelé nyílt. Egy kis centinyi résre megnyitottam, és jobboldalt a zár felőli oldalon megpillantottam a keret résébe illesztett tízcentest. Az érme felét maga az ajtó takarja el, megakadályozva, hogy az a lépcsőre essen. Este, amikor elmentem enni valamit, egy tízcentest csúsztattam be a keret és az ajtó közötti résbe, amelyet én vájtam ki egy zsebkéssel. Ha valaki illetéktelenül jött be, meghallotta, hogy a tízcentes leesik, egyből rájött, hogy csapda, ezért felvette és gondosan visszahelyezte. Abban reménykedtem, hogy a betolakodó a zajra meg a lepottyanó érme villanására figyel, és nem veszi észre a fogpiszkálót, amelyet pontosan huszonöt centivel az első zsanér fölött döftem be az ajtó másik oldalán.

Bárki is hatolt be a házba ezen az estén, a tízcentest gondosan visszatette, de a lépcsőn heverő fogpiszkálóhoz nem nyúlt.

Az épület öt irodájából négynek volt bérlője. Az egyik felszámolás alatt álló utazási iroda volt, a másik egy pénzügyi tanácsadóé, akit még egyszer sem láttam a házban, a harmadikat meg egy gyanús hipnotizőr bérelte, aki inkább házhoz szeretett járni. A negyedik bérlő én voltam. A pénzügyes elvileg kilenctől ötig tartott nyitva, az utazási iroda és a hipnotizőr tizenegytől háromig. Kizárt, hogy vasárnap is bejöttek volna, az meg végképp kizárt, hogy visszatették volna a tízcentest a helyére. Szomszédaim egyszerűen zsebre vágták volna a pénzt, és kész.

Leejtettem az újságomat és lehajoltam, hogy felvegyem. Majd úgy döntöttem, hogy ha már itt tartok, akkor leguggolok, és szorosabbra kötöm a cipőfűzőmet. Balra senki. Jobbra sincs senki.

Kissé megfordultam, hogy a másik cipőmet is újrakössem, így végig tudtam fürkészni az utca túloldalát is. Ott sem volt semmi. Tőlem balra parkolt ugyan néhány autó, de ezek régi, importált kocsik voltak, és a szélvédőjük is teljesen bepárásodott; kizárt, hogy spiclik autói lettek volna. Az utca túloldalán, tőlem jobbra egy pár sétált karonfogva a Homokóra Taverna felé. Egyértelmű színházfüggőségben szenvedők, akik az előadás előtt készültek bekapni egy falatot. Mióta ideköltöztem, kétszer jártam a Tavernában, mindkétszer a homárravioli mellett döntöttem, és sikerült elkerülnöm a meglepetés sör- és felesajánlatot, amelynek ízkombinációja a pult mögötti falon lévő nagy homokóra fordulásával változott. Még mindig napról napra küzdöttem, hogy megálljam, hogy nem iszom.

Becsuktam a bejárati ajtót, felvettem a lépcsőről az újságot, a galléromat szorosabbra fogtam a nyakam körül a még mindig télies hideg ellen, és megindultam. Szélhámosként rengeteg ellenséget szereztem, és jogi karrierem során is sikerült növelnem a számukat. Mostanra kialakult az a véleményem, hogy kifizetődő, ha óvatos vagyok. Megkerültem vagy három sarkot, és közben bevetettem minden általam ismert követés elleni technikát: hirtelen ötlettel bekanyarodtam a felbukkanó sikátorokba, könnyű kocogásba kezdtem, mielőtt befordultam volna egy sarkon, majd amikor befordultam, jócskán lelassítottam, autóablakok és a buszmegállóreklámok plexiüvege segítségével figyeltem, hogy ki jár esetleg mögöttem, hirtelen meg-megálltam, sebesen irányt váltottam, aztán visszamentem azon az úton, amin jöttem. Egy idő után kezdtem egy kicsit hülyén érezni magam. Senki sem követett. Arra gondoltam, hogy vagy a hipnotizőrnek lehetett szerencsés napja, és egyik ügyfelét sikerült becsábítania a rendelőjébe, esetleg megjelent a pénzügyi tanácsadó, hogy vagy kiürítse megtömött postaládáját, vagy megsemmisítse az aktáit.

Ahogy ismét megpillantottam a nekem otthont adó épületet, már korántsem éreztem magam olyan ostobának. Az irodám a harmadik emeleten volt. Az első két emelet sötétségbe borult.

Az én ablakomból viszont fény világított, és a forrása nem az asztali lámpám volt. A fénysugár kicsinek, tompítottnak tűnt, és folyamatosan imbolygott, mozgott.

Zseblámpa!

Ebbe beleborzongtam, és egy nagy lélegzettel hosszú párapamacsot fújtam a levegőbe. Megfordult a fejemben, hogy ilyen esetben minden normális ember kihívná a rendőrséget. Engem nem így neveltek. Ha az ember szélhámosként keresi a kenyerét, biztos, hogy nem a zsarukra gondol először. Az ilyen ügyeket én magam intéztem, és meg kellett tudnom, hogy ki van az irodámban. A Mustang csomagtartójában van egy kerékkulcs, de nem volt értelme visszamenni érte a parkolóba, mert nem akartam utána azzal járni az utcán. Fegyvert nem tartok. Nem szeretem ezeket a jószágokat, de van néhány védelmi eszköz, amit gond nélkül hajlandó vagyok használni.

Halkan kinyitottam a bejárati ajtót, elkaptam a tízcentest, mielőtt a burkolólappal borított padlóra esett volna. Még az előtérben levettem a cipőmet, hogy ne csapjak zajt, ahogy a falon sorakozó postaládákhoz megyek.

Az Eddie Flynn, ügyvéd feliratú postaládában minden megtalálható volt, amire csak szükségem lehetett.

MÁSODIK FEJEZET

Levettem egy kis kulcsot a kulcscsomómról, és a többit óvatosan a postaládák tetejére tettem, aztán kinyitottam az új lakatot, amit már én szereltem fel. Egy halom vastag barna boríték és szórólap alatt ott lapult a két boxerem. Tinédzser koromban a kerület színeiben bokszoltam. Sok szegény katolikus gyerek csinálta ezt New Yorkban. A fegyelemre és a sportszerűségre kellett volna nevelnie, de az én esetemben apám egészen más okból ragaszkodott hozzá. Úgy gondolta, ha képes leszek kiütni egy nálam akár kétszer nagyobb fickót is, akkor nem aggódik annyira, ha kezdőként eleinte elkövetek néhány hibát, amikor eljön az ideje, hogy önálló, főállású svindlerré váljak. Mindössze annyi volt a dolgom, hogy keményen eddzek a konditeremben, ügyesen vigyem végbe a trükköket, és piszkosul vigyázzak, hogy anyám ne tudjon meg semmit.

Az előcsarnokban sötét volt, csönd és nyugalom. Csak néha-néha nyögött fel egy radiátor. Az ősöreg lépcső őrülten nyikorgott. Mérlegelve a lehetőségeimet, úgy döntöttem, hogy a lépcső mégis kevesebb zajt csap, mint az ódon lift. Igyekeztem halkan lépni, és végig szorosan a csempézett fal közelében maradtam. Így felfelé haladtomban szemmel tudtam tartani a felsőbb szinteket is, és elkerültem a leghangosabban recsegő deszkákat, amelyek szinte házőrzőként jeleztek, ha az ember a lépcsőfok közepére tette a lábát. A boxert hidegnek éreztem a kezemben. De ez a jeges érintés valahogy megnyugtató volt. A harmadik lépcsősor tetejéhez közeledve hangokat hallottam. Elfojtott, tompa suttogást.

Az irodámba vezető ajtó tárva-nyitva volt. Egy férfi a küszöbön állt, háttal a folyosónak. Mögötte még egy embert láttam, de lehet, még mások is voltak odabenn. Ez az ember zseblámpával a kezében ágaskodva az irattartó szekrényem legfelső fiókjába meredt. A nekem háttal álló férfi fülhallgatót viselt. Láttam az áttetsző drótot, amely a fülétől fekete bőrdzsekijéig kígyózott, majd eltűnt alatta. Farmert és vastag talpú bakancsot viselt. Valamilyen bűnüldöző szerv embere volt, de biztosan nem zsaru. A fülhallgató nem tartozik a New York-i rendőrség alapfelszerelései közé, és a legtöbben nem voltak hajlandóak száz dollárt kiadni azért a kiváltságért, hogy valami taktikai csapat tagjának vagy egyszerűen csak menőnek tűnjenek. A szövetségi bűnüldözés költségvetéséből futotta ugyan a fülesre, de a szövetségiek már az előcsarnokba is állítottak volna egy embert, és nem törődtek volna azzal, hogy az ajtókeretben lévő tízcentest gondosan a helyére tegyék. De ha nem szövetségiek és nem is rendőrök, akkor kik? – töprengtem. Nyugtalanított, hogy kommunikációs felszerelésük volt. Ebből látszott, hogy valami szervezett csapat. Szó sincs pár drogosról, akik betörtek, hogy összeszedjenek pár dolcsit.

Az utolsó lépcsőkön már kúszva mentem fel, ügyelve, hogy a hasam szinte a földet súrolja. Hallottam a suttogást, de a szavakat nem tudtam kivenni. És nem az a férfi beszélt, aki bevilágított az iratszekrénybe. Még mások is voltak odabenn, akiket nem láttam, és ők beszélgettek. Ahogy közelebb értem, végre a szavak is érthetővé váltak.

– Találtatok valamit? – kérdezte egy hang.

A kereső betolta az iratszekrény felső fiókját, és kinyitotta az alatta lévőt.

– A megfigyelt személy szempontjából semmi lényegeset – felelte, miközben kiválasztott egy aktát, kinyitotta, és olvasni kezdte a zseblámpa fényénél.

Megfigyelt személy!

Ez a szó lökéshullámszerű, forrongó adrenalinadagot küldött az ereimbe. A nyakizmaim megfeszültek, a lélegzetem felgyorsult.

Még nem vettek észre.

Két jó lehetőség állt előttem: óvatosan kiosonok, bevágom magam a kocsimba, veszettül vezetek egész éjjel, aztán a szomszédos államból felhívom a zsarukat. A második lehetőség az volt, hogy lelépek, beugrom az első taxiba, elmegyek az Upper East Side-ra, Harry Ford bíró lakására, és Harry kanapéjának biztonságából adom le a fülest a zsaruknak.

Mindkettő kitűnő megoldás volt: okos, minimális kockázattal járó terv.

Csak az az ember, aki így tesz, mintha nem is én lennék.

Hangtalanul kiegyenesedtem, kicsit megmozgattam a nyakamat, jobb öklömet az állam alá szorítottam, és az ajtó felé rontottam.

HARMADIK FEJEZET

Az ajtóban álló férfi akkor fordult felém, amikor már futottam. Elsőre megdöbbentette a váratlan, súlyos léptek zaja. Eltátotta a száját, hallhatóan vett egy hatalmas lélegzetet, a szeme tágra nyílt, és látszott, hogy a túlélési ösztönei erősebbnek bizonyultak, mint a kiképzése. Először jött a döbbenet, majd a reakció. De mielőtt kiáltani tudott volna, láttam, küzd, hogy úrrá legyen a pánikján. Majd jobb kézzel az oldalára szíjazott fegyver felé kezdett tapogatózni.

Elkésett.

Egyébként nem arról volt szó, hogy meg akartam volna ölni a fickót. Valaki egyszer azt mondta, nem profi hozzáállás megölni valakit anélkül, hogy előtte kiderítenénk, ki is az illető. Normális esetben, ha arcra vagy fejre viszem be az ütést, fele-fele az esélye, hogy az halálos lesz. Vagy azért, mert a boxer betöri a fejét, és súlyos agyi vérömlenyt okoz, vagy azért, mert a szerencsétlen fickó betöri a koponyáját, amikor eszméletlenül elvágódik. A lendületem még legalább tizenöt-húsz kiló extra ütközőnyomással növeli a csapás erejét. Ilyen sebességnél megnő a halálos sérülés esélye, és ha a fejét célzom meg, valószínűleg végleg kioltom a fickó élete gyertyáját.

De én csak le akartam kapcsolni.

Láttam, hogy jobbkezes.

Az utolsó pillanatban leeresztettem a jobb öklömet, és változtattam a mozdulat irányán.

Az ütés csontig hatolt, egyenesen a jobb bicepszébe, és az ujjai azonnal kiegyenesedtek, majd elernyedtek. Olyan volt, mintha egy villanyvezetéket vágtam volna el. Egy ilyen nagyizom péppé verése azt jelentette, hogy a fickó karja órákig élettelenül lóg majd. A lendület tovább vitt, és épp akkor suhantam el az ürge mellett, amikor felordított.

A társa elejtette az aktákat, amiket olvasott, és felém lendítette a súlyos zseblámpát. Ez a férfi balkezes volt. Ezért a bal öklömre húzott egy kiló clevelandi sárgarezet lódítottam felé, amely találkozott a zseblámpával, és szabályosan kettészelte. Az izzó felrobbant, és a fény egy szikraesővel kihunyt. Az izzó durranásakor a pasas arcára fény esett, és láttam, ahogy a döbbenet végigfutott a vonásain. Csakhogy nem az ütés ereje lepte meg. Feltehetően a keze egy részét is elérhette a boxer. Az utcai lámpák félhomályában láttam, hogy a fickó törött ujjait szorongatva térdre rogyott.

– Eddie, hagyd abba! – szólalt meg egy hang a sötétben.

Felgyulladt az asztalomon álló olvasólámpa.

– Ferrar, Weinstein, álljatok le – mondta az asztalom mögött ülő férfi. Nagyjából fél éve találkoztam vele először. Ő volt az a fickó, akit megmentettem, amikor mindketten összetűzésbe kerültünk az orosz maffiával. Bill Kennedy a Szövetségi Nyomozó Iroda egyik nyomozótisztje. Ahhoz a két férfihoz beszélt, akiket megtámadtam, és akik mindketten térdre estek. Az egyik, a tüskésre vágott hajú fogcsikorgatva küzdött a törött ujjaiból áradó fájdalommal. A másik, a bőrdzsekis, nagydarab ürge a karját szorongatva fetrengett a földön, és a fegyvere még mindig szépen a pisztolytáskában lapult.

Sosem fordult volna meg a fejemben, hogy Kennedyt találom itt. Hátradőlt a székemben, a lábát feltette az asztalomra, sőt még keresztbe is vetette. Előbb az embereire nézett, aztán rám, de úgy, mintha valami neki nagyon kedves, személyes tárgyát törtem volna össze. Tengerészkék öltönynadrágja egy kissé felhúzódott, épp csak annyira, hogy lássam a fekete selyemzokniját és a bal bokájára szíjazott tartalék fegyvert, egy Ruger LCP-t.

NEGYEDIK FEJEZET

– Ez meg mi a franc? – kérdeztem.

– Nyugalom! Épp most támadtál meg két szövetségi nyomozót. Jézusom, Eddie, hiszen ezek az én embereim!

A korábban a zseblámpával foglalatoskodó nyomozó lassan felállt. A mutatóujja valami egészen természetellenes irányban állt. A fickó összeszorított foggal vicsorított, de visszapattintotta a helyére. Nem is törtem el. Csak kificamítottam az ujját. A haverja sokkal rosszabbul nézett ki. Elfehéredett arcát kiverte a veríték. Mindketten az iratszekrényekkel szemben lévő kanapéhoz vonszolták magukat.

– Nem lesz semmi bajuk – mondtam. – Lehet, hogy egy hétig a másik kezükkel kell kitörölniük a seggüket, de életben maradnak. Ez sajnos rólad viszont nem mondható el, hacsak nem magyarázod meg azonnal, hogy miért törtél be az irodámba. Ja, és jut eszembe, az nem minősül tettlegességnek, ha az ember a saját személyét vagy a tulajdonát védi egy betolakodóval szemben. Azt hittem, ezt megtanították neked Quanticóban. Van házkutatási parancsod?

Lehúztam a kezemről a rézboxereket, és mindkettőt az asztalomon lévő iratkötegre dobtam. Kennedy levette a lábát az asztalról, felemelte az egyik boxert, és felhúzta, mintegy méricskélve az ujjaira nehezedő halálos súlyt. Aztán lecsúsztatta a kezéről, és ő is az egyik papírcsomóra ejtette.

– Sárgaréz boxert használsz, Eddie?

– Papírnehezéket – helyesbítettem. – Hol a házkutatási parancs?

Válasz helyett vakargatni kezdte a kézfejét. Ez mindent elmondott, amit csak tudnom kellett. Kennedy aggódó típus volt, és rendszerint a testén vezette le a szorongást. A körömház például mindkét hüvelykujja körme körül megduzzadt és kivörösödött, mert folyton cibálta meg rágta a bőrét. Rég nem borotválkozott, és úgy nézett ki, mint akire ráférne egy jó zuhany, egy hajvágás és egy kiadós alvás. Általában mindig vakítóan fehér inge most ugyanolyan színűre fakult, mint a szeme alatti táskák. Negyven évet látott arcbőre mintha elvékonyodott és megfeszült volna. A gallérja legalább két centivel tűnt bővebbnek a kelleténél, és gyanítottam, hogy sokat fogyott.

Amikor először találkoztam Kennedyvel, az orosz maffia fejének, Olek Volcseknek voltam a védőügyvédje. Az a tárgyalás csúnyán, nagyon csúnyán végződött. Volcsek túszul ejtette tízéves kislányomat, Amyt, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli. A tárgyalás óta eltelt öt hónap alatt egyfolytában azon voltam, hogy valahogy elfelejtsem azokat a kétségbeesett órákat. De nem ment. Minden egyes percre élénken emlékeztem: a gyötrelmemre, amikor arra gondoltam, hogy bántalmazni fogják a gyerekemet, hogy akár valóban el is vehetik az életét, és hogy mindez az én hibám lesz. Már a puszta gondolattól is izzadni kezdett a kezem.

Kennedy majdnem meghalt, de a segítségemmel sikerült orvoshoz juttatni, mielőtt túl késő lett volna. A sebei végül jól gyógyultak, és még segített is elsimítani a dolgokat köztem és az FBI között, amikor a Volcsek-ügy hullámai lecsendesedtek. Mert az alatt a két nap alatt nagyon sok illegális tettet hajtottam végre. Kennedy elintézte, hogy ezekből ne legyen bajom. De valójában a felét sem tudta annak, amit tettem, és reméltem, hogy soha nem is fogja megtudni.

Miután felépült a fegyveres összecsapás okozta sebeiből, a családommal együtt meghívott magához egy újévi bulira. A feleségem, Christine nem akart elmenni. Egy ideje már nem álltak túl jól köztünk a dolgok. Úgy másfél évvel ezelőtt, teljesen jogosan, kidobott a közös házunkból, mert több időt töltöttem a kocsmákban, az éjszakai bíróságokon és a részegek gyűjtőzárkájában, mint otthon. Aztán elvonókúrára mentem, kijózanodtam, és a zűrök aránylag elsimultak Christine és köztem. Egészen a Volcsek-ügyig.

Christine azt hitte, hogy én sodortam veszélybe Amyt, hogy a lányunkat miattam rabolták el. És lényegében igaza is volt. De épp most, az elmúlt néhány hétben a haragja kissé alábbhagyott. Ennek köszönhetően gyakrabban láthattam Amyt, és múlt szerdán, amikor hazavittem, Christine még be is hívott a házba. Megittunk ketten egy üveg bort, sőt viccelődtünk, nevetgéltünk is egy kicsit. Persze az egészet elszúrtam, amikor búcsúzáskor megpróbáltam megcsókolni a küszöbön. Elfordult, a kezét a mellkasomra tette és kissé eltolt magától. Túl korai volt még. Visszafelé úton, az irodám felé tartva arra gondoltam, hogy egy nap majd megint minden rendben lesz. Egy nap talán újra együtt lehetek velük. Mindennap és a nap minden órájában csak rájuk gondoltam.

Kennedy partijára egyedül mentem, Dr. Pepperst ittam, ettem valami húst, és korán távoztam. A védőügyvédeknek általában nincs helyük a bűnüldöző szerveknél dolgozók társaságában. A szélhámosoknak meg még kevésbé. De valójában még kedveltem is Kennedyt. Minden aggodalmaskodása és önfejűsége ellenére is egyenes, lelkiismeretes, a munkáját kiemelkedően jól végző, elismert nyomozó volt. És ezt a jó hírét tette kockára értem, amikor megvédett. Most is láttam, hogy megjelent a rá jellemző, kőkemény erkölcsösség a tekintetében, ahogy ott ült a saját székemben az íróasztalomnál, és a kérdésemen rágódott. Végül úgy döntöttem, hogy magam válaszolok.

– Nincs házkutatási parancsod, igaz?

– Most csak annyit mondhatok, hogy ez a kis látogatás a javadat szolgálja.

Végigpásztáztam az irodát, és négy súlyosnak látszó fémbőröndöt pillantottam meg a sarokban, mellettük meg valami hangtechnikai berendezésnek tűnő holmit.

– Csak nem megzavartam a zenekari próbát? – kérdeztem.

– Szívességet tettünk neked. Átvizsgáltuk az irodát, hogy vannak-e benne lehallgató készülékek.

– Lehallgató készülékek? Kérlek szépen, hogy a jövőben ne tégy nekem szívességet anélkül, hogy előbb megkérdeznéd. Pusztán kíváncsiságból érdeklődöm, találtatok valamit?

– Nem. A lakás tiszta – felelte Kennedy, miközben felállt, és kinyújtóztatta a derekát. – Mindig hordasz magadnál papírnehezéket?

– Időnként jól jönnek az ilyen irodaszerek. Miért nem hívtál fel, hogy jössz?

– Nem volt rá idő. Bocsánat.

– Mi az, hogy nem volt rá idő? Hallottam, hogy a haverod megfigyelt személyt emlegetett, úgyhogy tudni akarom az igazat. Mit keresel itt?

Mielőtt Kennedy válaszolhatott volna, lépésekre figyeltem fel. Kinyílt a hátsó helyiség ajtaja, és egy ötvenes éveiben járó, ősz szakállú, fekete keretes szemüveget viselő, alacsony férfi lépett be az irodába. Hosszú, egészen bokáig érő, fekete kabátot viselt. Kék ing, fekete nadrág volt rajta, őszülő göndör haját vékony, napbarnított arcából hátrafésülve hordta.

– Megvédjük – szólalt meg a kisember a Kennedyhez intézett kérdésemre válaszolva.

Kezét mélyen a zsebébe süllyesztve, magabiztosan, tekintélyt árasztva állt. Fesztelenül elsétált Kennedy mellett, és leparkolta a seggét az asztalomra, majd rám mosolygott.

– Mr. Flynn, a nevem Lester Dell. Nem az FBI-tól vagyok. Egy másik irodának dolgozom. A Szövetségi Nyomozóiroda emberei azért vannak itt, mert egy olyan különítmény tagjai, amelyet én vezetek. Feladatunk van a maga számára – mondta felém bólintva.

– Nagyszerű. Akkor ki maga? DEA? ATF? A kábeltévés?

– Ó, én egy olyan szervnek dolgozom, amely hivatalosan nem hajt végre semmilyen akciót az Egyesült Államok területén. Ezért van az, hogy az FBI és a Pénzügyminisztérium biztosítja az embereket. Ami a Külügyminisztériumot illeti, tanácsadóként vagyok itt – mondta, és ahogy mosolygott, a szakálla fölött mély vonalak jelentek meg barna bőrén, amelyek a szeme felé elkeskenyedtek. Ezek a ráncok valahogy sehogy sem illettek az arcához, mintha a mosolygás szokatlan cselekvés lenne számára. A kiejtése olyan szabatos és tiszta volt, hogy épp emiatt idegenszerűen hatott.

Meg sem kellett kérdeznem, milyen szervezetnek dolgozik. A mosolya mindent elárult. Különben meg végül ő maga is megmondta.

– Bizalmasan elárulhatom, Mr. Flynn, hogy ez az én magánakcióm. És látom, azt is kitalálta, hogy hol dolgozom. Igen, a CIA kötelékében állok.

Bólintottam. Aztán gyorsan Kennedyre pillantottam. Nagyon figyelt, gondosan felmérte minden reakciómat.

– Szorít az idő, úgyhogy bocsássa meg, de rövid és lényegre törő leszek. Azért vagyunk itt, hogy óvintézkedéseket tegyünk. Hogy rajtunk kívül senki se hallhassa ezt a beszélgetést. Van egy ajánlatom a maga számára. Mi több, egy ügyet hoztam.

– Nem dolgozom a kormánynak. Olyan kormánynak meg végképp nem, amelyik betör az irodámba.

– Igazán? Pedig azt hittem, örülne egy kis fizetett munkának. Látom, van hátul egy kihúzható kanapé, ruhák, tévé, a fürdőszobában fogkefe, és egy halom regény is. De nem szükséges ebből levonnom az egyértelmű következtetéseket. Mindent tudok magáról. A legapróbb részleteket is. Maga leégett. Az irodájában lakik. A folyószámláján mindössze ezerkétszáz dollár áll, az üzleti számlája harmincezer dolláros mínuszban van, és alig kap munkát.

Újabb gyors pillantást vetettem Kennedyre. Összefonta a karját, és Dell felé bólintott, mintegy biztatva, hogy jobb, ha figyelek.

– Mr. Flynn, a helyzet a következő. Öt éve nyomozok egy bűnösen rossz emberekből álló csoport után. Hogy őszinte legyek, semmire sem jutottam. Nincs semmi bizonyítékom. Így volt egészen tegnapig, amikor minden imám meghallgatásra talált. Kiderült, hogy a nehézfiúk egyik barátját letartóztatták, méghozzá egy roppant súlyos bűntény elkövetése miatt. Bíróság elé állítják és elítélik; ez nem is kérdés. Azt remélem, sikerül rávenni, hogy alkut kössön velem, méghozzá olyat, aminek az eredményeképp még fiatalon kisétálhat a börtönből, és cserébe letartóztathatom a barátait. Csak az a gond, hogy a férfi ügyvédei ezt nem egészen így látják. Szeretném, ha maga vállalná el a védelmét. Arra kérem, legyen a fickó ügyvédje, és győzze meg, hogy kössön alkut. Ez az ő érdeke, és a magáé is.

Ránézett az órájára.

– Pontosan negyvennyolc órája van arra, hogy rávegye a fickót, fogadja fel magát, elérje, hogy bűnösnek vallja magát, és mi akkor alkut kötünk vele. Ha ezt megoldja, a szövetségi kormány két dolgot is megtesz magáért.

A kabátjából elővett egy laposüveget, kinyitotta, és töltött egy adagot az asztalomon álló üres kávéscsészébe. Nem kérdezte, hogy kérek-e, csak töltött, és átnyújtotta az italt. Ő maga az üvegből kortyolt.

– Először is fizetünk magának százezer dollárt. Készpénzben. Adómentesen. Ha belegondol, nem is rossz. Másodszor, és ami a maga számára talán még fontosabb, ha ezt megteszi nekem, akkor nem ítéltetem életfogytiglanra a feleségét.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az íróasztalomon ülő Dell ismét belekortyolt a flaskájába. Én rá se néztem az italra, amit a kávésbögrémbe töltött. Megint elmosolyodott, ugyanazzal a természetellenes mosollyal, nekem meg ott keringtek a szavai a fejemben.

Ha ezt megteszi nekem, akkor nem ítéltetem életfogytiglanra a feleségét.

Láttam, hogy Kennedy megfeszült. Tudta jól, hogy hogy jártak a nehézfiúk, akik legutóbb a családomat fenyegették, és látszott, hogy Kennedy ugyanolyan meglepettnek tűnt az ultimátum hallatán, mint én.

– Dell, mondd meg neki, hogy itt most mi vagyunk a jó fiúk – szólalt meg Kennedy.

– Most én beszélek, Bill – torkollta le Dell, miközben egyfolytában mosolygott rám a művigyorával.

Ha Kennedy vagy Dell valami műsort várt tőlem, azt nem kapták meg. Ehelyett hátradőltem az általában az ügyfeleimnek fenntartott székben, és karba tettem a kezem.

– Dell, ez mind nagyon érdekfeszítő, de a feleségem a lehető legbecsületesebb ember a világon. Még a zebrán sem vág át tilosban. Ha úgy gondolja, hogy rá tud sütni valamit, rendben, emeljen vádat ellene, és találkozunk a bíróságon. Sőt, rám nem is lesz szükség. Christine sokkal jobb ügyvéd, mint én. Ezért dolgozik ő a Harland és Sintonnál, míg én… nos, amint látja, én meg itt dolgozom. Szóval, köszönöm az ajánlatot. A pénz jól hangzik, de ha fenyegetés is jár hozzá, akkor már nem olyan vonzó. Nézze, Dell, engem nem lehet könnyen megijeszteni. Kifelé menet halkan csukják be az ajtót – fejeztem be.

A hamis mosoly ekkor valódira váltott. És abban a pillanatban a pasas egészen megváltozott. Elbűvölő lett. Annak ellenére, hogy mit mondott, és hogy milyen benyomást keltett, váratlanul meleg barátság áradt belőle.

Összenézett Kennedyvel, majd lehajolt, és elővett egy zöld dossziét a mellette lévő táskából.

– Azt hiszi, a felesége biztonságban van, mert a Harland és Sinton iroda ügyvédje? – kérdezte Dell. – A helyzet iróniája, hogy a felesége pont azért sebezhető, mert a Harland és Sintonnál dolgozik.

– Micsoda?

– Hoztam magának valamit. Nézze meg! Tulajdonképpen meg is tarthatja. Van belőle még példányom. És az államügyésznek is van. Az itt lévő dokumentumok alapján a bűnözők által befolyásolt és korrupt szervezetekről szóló törvény értelmében harmincnyolc rendbeli vádat emelhetünk a felesége ellen, és összesen száztizenöt év börtönbüntetés kiszabását kérhetjük. Nézze csak meg!

Az akta mindössze három oldalt tartalmazott. Mindegyik meglehetősen érthetetlennek tűnt. Az első egy számomra ismeretlen cég részvényvásárlási szerződésének látszott. Christine tanúként írta alá a megállapodást és a kézjegye az ügyfél, a részvényvásárló aláírása mellett szerepelt.

– Nem értem, miről van szó.

– Hadd magyarázzam el egészen egyszerűen. A felesége ezt a dokumentumot a Harland és Sinton Ügyvédi Irodánál töltött első munkanapján írta alá. A Harland és Sinton minden ügyvédje ugyanolyan bánásmódban részesül az első napon. Tudja, hogy van ez. Első nap egy új irodában. A nap fele azzal telik el, hogy az ember igyekszik megjegyezni a kollégák nevét, meg hogy hol kell ülnie, hol vannak az aktái, és megpróbálja megjegyezni az összes rohadt új számítógépes jelszót, amit elétettek. A Harland és Sintonnál töltött első napon az újoncot fél öt körül az egyik társtulajdonos behívatja az irodájába. Éppen most fejezett be egy részvényátruházási szerződést az egyik ügyfél számára. Az átvilágítás már megtörtént, de őt egy sürgős megbeszélésre hívták, és az ügyfél pont most érkezett meg. Az iroda felelős társtulajdonosa azt szeretné, ha az újonc tanúskodna a szerződés megkötésekor. Egyszerűen csak ott kell lennie, és végignéznie, hogy az ügyfél aláírja azt a rohadt papírt, aztán mellé biggyeszti a saját nevét. És kész. Az ilyesmi mindig előfordul. De még mennyire! Mert az az igazság, hogy az ott dolgozó mind a kétszázhuszonhárom ügyvéddel megtörtént ez az első munkanapján. Ne legyenek illúziói, Mr. Flynn! Azzal, hogy ezt a szerződést aláírta, a felesége akaratlanul is részese lett az amerikai történelem egyik legnagyobb pénzügyi csalásának.

– Harland és Sinton? Csalás? Haver, maga nagyot téved. Ők a város egyik legrégebbi és legnagyobb tiszteletnek örvendő cége. Kizárt, hogy bármi törvénybe ütköző dolgot csinálnának. Miért is lenne rá szükség? Annyi pénzük van, hogy azt se tudják, hová tegyék.

– Ó, pénzük az van, az biztos. Csakhogy az törvénytelenül szerzett pénz.

– Van erre bizonyítéka?

– Akad. Mint például az a dokumentum, amit az imént olvasott. De még nincs meg az összes bizonyíték. Mondom: még. És itt lép be maga a képbe. A Harland és Társainak mindig is megvoltak a maga pénzügyi hullámvölgyei, de mindez 1995-ben megváltozott, amikor Gerry Sinton megjelent a színen. Az átalakult Harland és Sinton ötvennél kevesebbre csökkentette az ügyfélkörét, és a praxist az értékpapírokra, az adózásra, a kötvényekre, a vagyonkezelésre és a hagyatékkezelésre összpontosította. A nyereségük egyenesen az egekbe szökött. Sinton belépése előtt a cég tiszta volt, és valóban még ma is a legjobb hírnévnek örvend. Tökéletes háttér a mocskos machinációkhoz.

– Miféle machinációkhoz?

Dell elhallgatott, ránézett az előttem álló, még mindig érintetlen bögrére, majd Kennedyhez fordult. – Bill, légy szíves, hozz nekünk egy kávét.

Kennedy hátrament, és megpróbált életet lehelni az ósdi kávéfőzőbe.

– A Harland és Sinton csak álca. Folyik némi jogi praxis is, de valójában az Egyesült Államok területén valaha is létrehozott legnagyobb pénzmosási rendszert működtetik. A cég olyan vállalatok nevében jár el, amelyek valójában nem is léteznek, csak papíron. A szabályos, valós ügyfeleket ráveszik, hogy vásároljanak részesedést a kamu vállalatokban, és garantáltan húsz százalék körüli hozamot ígérnek nekik a befektetésük után. Ezek az ügyfelek – tudtukon kívül – tiszta pénzt adnak át, a piszkos pénz pedig a hamis cégek hamis folyószámláin keresztül áramlik vissza a befektetők kifizetésére. A pénzt a könyvelés során tisztára mossák. A piszkos pénz a drogkartellektől, a terroristáktól, meg minden egyéb létező helyről származik. És a felesége ellenjegyzett egy dokumentumot, amely teljes mértékben belekeveri ebbe a csalásba.

– Az kizárt!

Újra megnéztem a papírokat. Ha Dell igazat mond, akkor Christine a lehető legnagyobb bajban van. Az, hogy a dologról nem tudott, és jóhiszeműen cselekedett, semmit sem számít. Szigorú felelősségre vonással járó bűncselekményt követett el, mert ha bármi módon köze van a szerződéshez, ám nem győződött meg az átvilágítás elvégzéséről, akkor elbukott. Pusztán az, hogy lebonyolította az ügyletet – függetlenül attól, hogy milyen szándékkal –, már elég, hogy elítéljék.

– És maga honnan tud erről?

– Onnan, hogy beszéltem egy fickóval, aki a bankok oldaláról kezelte a tranzakciók egy részét. Ő mondta el az egész felállást. Le akarta leplezni az egészet.

– Akkor miért van rám szüksége?

– Őszinte legyek? Mert a tanú halott. A felesége főnöke, Gerry Sinton megölette.