Christi Caldwell

A gróf ágyában

Christi Caldwell

A gróf ágyában

A mű eredeti címe

In Bed with the Earl

Text copyright © 2020 by Christi Caldwell Incorporated

This edition is made possible under a license arrangement originating with

Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Lex Copyright Office.

All rights reserved.

Hungarian translation © Harcsa Henrietta

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HARCSA HENRIETTA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 518 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyjából egy időben azzal, hogy nekiláttam a London elveszett lordjai című sorozat első könyve megírásának, kiderült, hogy plágium áldozatává váltam. Mélyen felzaklatott, amikor rájöttem, hogy ellopták a szellemi alkotásomat. Rendkívül dühös lettem. Hihetetlenül sokféle érzés kavargott bennem, mindegyik elképesztően erőteljes volt, és teljesen betöltötték a gondolataimat. Ez alatt az időszak alatt a páratlan Nora Robertshez fordultam segítségért, aki arra biztatott, hogy vessem papírra ezeket az érzelmeket. Így született meg Verity és Malcom története. Ms. Roberts, annyira hálás vagyok, amiért segített visszatalálni a könyveimhez! A gróf ágyában című regényemet szeretném önnek ajánlani.

Prológus

Nagyjából húsz évvel korábban

Anglia, London

– Próbáld tartani a lépést, te kis szaros, különben mész vissza a zsákba!

Neee! Csak a zsákba ne!

Percival képtelen lett volna visszamenni oda. Nem kapott levegőt. És annyira sötét volt ott! Nagyon-nagyon sötét. Ő pedig gyűlölte a sötét helyeket.

Ez már önmagában is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Percival Northrop megszaporázza a lépteit.

Vagy legalábbis megpróbálta. Tényleg minden tőle telhetőt megtett.

De annyira kimerült volt, és minden egyes porcikája sajgott!

– Hé! Azt mondtam, gyorsabban! – Egy durva ököl csapott le rá keményen, a lapockái közé, ő pedig megbotlott, és előrebukott. Nem sok választotta el attól, hogy arccal előre a földre zuhanjon. Egyetlen dolog akadályozta meg ebben. A hórihorgas, fogatlan férfi, aki terelgette, keményen Percival hajába markolt.

– Próbálj meg talpon maradni! – mordult rá a férfi, és akkora erővel rántotta meg Percival fürtjeit, hogy a fiúnak hátranyaklott tőle a feje.

Fájt a fejbőre.

És nem olyan fájdalom volt ez, mint amilyet az a betegség okozott, ami miatt ő, a szülei és a háztartásuk minden egyes tagja rosszul érezte magát.

Az idegen eleresztette, Percy pedig az ajkába harapott, nehogy remegni kezdjen.

A férfi felhorkant.

– Lassú vagy, nem igaz, te kis szaros?

Percynek könnybe lábadt a szeme, de nem akart sírni. Nem akarta, hogy ezek az idegenek lássák, amint megteszi. Bár az apukája és az anyukája mindig azt mondogatta, hogy az embernek nem kell szégyenkeznie a gyengeségei miatt, minden jel arra utalt, hogy a férfiak, akik elrabolták, nem osztják a véleményüket. Egyikük sem állhatta a könnyeket. Sem az az illető, aki bántotta őt, sem pedig a másik csúnya férfi, aki olyan szőrös volt, mint az a medve, amelyet az apukája egy képeskönyvben mutatott neki. Csak feldühítette őket, és türelmetlenek lettek tőle.

Nem úgy, mint Percival anyukája és apukája.

Anya... Apa...

És ezúttal semmi sem állhatott a könnyek útjába. Végiggördültek Percy arcán, forrók voltak, és viszketett tőlük a bőre.

Hiányzott neki az anyukája és az apukája. Nagyon-nagyon hiányoztak. Nem érdekelte, mit mondtak a sírásról azok a gonosz emberek, akik elhozták arról a rettenetes helyről.

Remegett, megbotlott, de igyekezett lépést tartani velük. Nem azért, mert szeretett volna velük menni. Egyáltalán nem. Azért próbált olyan gyorsan haladni, amilyen gyorsan csak tudott, mert valahányszor lassított, hátba taszították, úgy ösztökélték a léptei megszaporázására.

Csakhogy nagyon nehéz volt tartania a tempót.

Még mindig fájdalmak gyötörték a mellkasában égő tűz miatt, ahogy az anyukája nevezte. Továbbra is ott lángolt legbelül, és Percy nem kelt ki az ágyából – semmilyen ágyból – a betegsége óta.

Egészen addig, amíg ezek a férfiak fel nem bukkantak az ágya mellett. Ott álltak felette. Azután az egyik férfi adott néhány pénzérmét a gonosz dajkának, a másik idegen pedig beledugta Percyt egy zsákba, és átvetette a vállán. A fiú azóta folyton levegő után kapkodott. Kész küzdelem volt.

Most viszont olyan hangosan dobogott a szíve, hogy teljesen betöltötte a fülét a zaj. Mint amikor ő és az apukája versenyt futottak egymással, méghozzá olyan gyorsan és akkora erőbedobással, hogy Percy úgy érezte, mintha a fülébe mászott és ott dübörgött volna a szíve. Annyira hangos volt, hogy alig hallotta tőle a saját és az apukája nevetését.

Ez túl soknak bizonyult. Percy nem bírta tovább.

Összeesett.

Felkiáltott, és védekezően maga elé kapta a kezét. A tenyere lehorzsolódott az érdes utcaköveken, és felhasadt a bőre.

– Hé! Megmondtam, hogy egy szót se akarok hallani, te kis szaros!

A férfi akkora erővel vágta tarkón Percyt, hogy a kövezethez csapódott a feje. Még csak fel sem kiálthatott. Tele lett vérrel a szája. Egy követ érzett a nyelvén. Csakhogy nem is kő volt...

Kiköpött egy fogat.

Kitörték az egyik fogamat!

– Kitörte a fogamat – suttogta.

Majd sírni kezdett.

Mert még sosem veszített el egyet sem. A tanítója azt mondta neki, hogy egy nap ki fognak hullani, és Percy emiatt többször is álmatlanul vergődött éjszakánként. Rettegett ugyanis, hogy egyszer majd eljön a nap, amikor a fogai kiesnek a szájából. De most ezek a férfiak megcsinálták. Ezek a gonosz, csúnya, dühös idegenek. Percy még hangosabban kezdett sírni, és ökölbe szorította a kezét a foga körül.

– Egyszerűen nyírjuk ki! – suttogta a medveszerű férfi. – Megmondtam neked, hogy túl gyenge. Majd találunk magunknak egy másikat.

– De ezt már kifizettük! – csattant fel a társa. Ezután Percy felé fordult. – Felejtsd el a francos fogadat! Vagy betöröm az átkozott fejedet – mordult fel, aztán talpra rángatta Percyt. – Na, lódulj!

És Percy tudta, hogy félnie kellene. Tudta, hogy bántani fogják, és utána megölik. De nem akart meghalni. Bár az is igaz, hogy ha megölnék, akkor újra együtt lehetne az anyukájával és az apukájával. Csakhogy ő egy gróf fia, így megörökölte az összes ezzel kapcsolatos felelősséget.

Az apukája már a mennyben volt, és Percyn kívül senki sem maradt a Northrop-vérvonalból.

– Eresszen el! – suttogta, és amikor a csúnya idegen szorítása erősödött, Percy az összes megmaradt energiáját felhasználva küzdeni kezdett ellene. – Azt mondtam, hogy eresszen el!

Csakhogy ezzel nem sikerült lenyűgöznie az idegeneket. Egyszerűen kinevették.

Percyn úrrá lett a harag.

– Ne nevessenek rajtam! – kiáltott fel, mire az emberrablók csak még hangosabban hahotáztak. – Tudják, ki vagyok én?

Végre abbahagyták a nevetést, Percy azonban azt kívánta, bárcsak ne tették volna, mert teljesen elnémultak. És a hallgatásuk sokkal ijesztőbb volt, mint az, amikor ordibáltak vele.

– Ó, igen! Tudjuk.

Tudják? Percy szíve majd kiugrott a helyéről. Ezek a férfiak ismerik. Ami azt jelenti, hogy el fogják engedni. Mert nem bánthatják egy gróf fiát. Senki sem tett olyat.

– Te vagy Anglia kibaszott királya.

A két idegen egymásra nézett, és utána...

– Hahaha! – A medveszerű férfi kétrét görnyedt, és az oldalát szorongatta.

Egyszerűen... kinevették. Percy apján soha senki nem mert nevetni. De ezek a férfiak, ez a két csúnya, ostoba, koszos idegen gúnyt űzött Percyből...

A rengeteg haragnak, fájdalomnak és szomorúságnak köszönhetően, amit érzett, Percy teljesen kikelt magából.

– Azt mondtam, hogy ne nevessenek rajtam! – kiabálta, és minden erejét összeszedve nekirontott a két brigantinak.

Az egyik férfi könnyedén megragadta a vékony ing elejét, amelyet adtak neki, és az anyagánál fogva felemelte a fiút, hogy egy magasságba kerüljön a szemük. Hosszú ideig meredt rá, és annyira közel voltak egymáshoz, hogy Percy orrát valósággal égette a férfiból áradó bűz, sőt még a szeme is szúrt tőle. Olyan orrfacsaró volt, mint a hányása szaga még a betegsége idején.

– Tegyen le! Követelem! – Percy sosem hallotta kegyetlenkedni az apukáját, annak viszont számtalanszor a fültanúja volt, amikor nagy szavakat használt és parancsolgatott, az emberek pedig mindig engedelmeskedtek neki.

– Hallod ezt, Sparky? A francos király követeli.

Sparky... Milyen buta név egy olyan férfinak, aki úgy néz ki, mint egy medve!{*}

Sparky szeme, amely leginkább egy bogár szemére hasonlított, elkerekedett.

– Aha, hallottam, Blade.

És az idegenek ismét hahotázni kezdtek.

Percy felkiáltott, amikor Blade letette, mert olyan durva volt a mozdulat, hogy még a térde is megroggyant, és ismét a földre került.

A fog kicsúszott a kezéből, Percy pedig a nedves kövezethez szorította az arcát, és az ujjait kinyújtva megpróbálta elérni valahogy.

– A fiú haragszik – jegyezte meg a medve, vagyis Sparky. – Nincs a hasznára senkinek. Neki pedig egészen biztosan nem lesz a hasznára.

Neki? Vajon kire célozhatnak?

És Percy abban a szent pillanatban eldöntötte magában, hogy senkinek sem szeretne a hasznára lenni, aki ismeri ezeket a férfiakat.

– Már kifizettük ezt a kis szarost. Van még egy őrült királya Angliának. Induljunk, felség! Eljött az ideje, hogy találkozzon az alattvalóival.

És amikor a két férfi vonszolni kezdte maga után, Percy bátorsága megcsappant. Ismét hullani kezdtek a könnyei, nedvesen csillogott tőlük az arca.

– Haza akarok menni – rimánkodott. – Kérem! – Még ha az anyukája és az apukája már nincs is ott... szeretett volna visszamenni arra a helyre, amely biztonságot és melegséget kínált, és ahol kedvesek voltak az emberek.

Blade akkora erővel csapott le a tarkójára, hogy Percynek csillagok táncoltak a szeme előtt.

– Nem tudtad, Király?

– M-mit nem tudtam? – suttogta Percy a félelemtől és a fájdalomtól remegő hangon.

Sparky fogatlan mosolyt villantott felé. Rideg volt, üres, és hiányzott belőle minden melegség.

– Most már ez az otthonod, felség! A csatornák királya vagy. Szokj hozzá!

Percy hirtelen újra erőre kapott, és nem törődött azzal, hogy beteg volt. Vagy azzal, hogy jelenleg is háborgott a gyomra, és közel járt ahhoz, hogy elhányja magát.

– Ez nem az otthonom! Hallja? Sohasem lesz az otthonom! – Rúgott és kapálózott, küzdött a gonosz idegenek ellen. – Ki fognak szabadítani. – Csakhogy... Percy felzokogott. Ki sietne a megmentésére? Az anyukája és az apukája már nem élt.

Blade kemény ütést mért az arcára, még a fogai is összekoccantak tőle.

– Elő a zsákkal! – parancsolt rá Sparkyra.

És ezúttal, amikor a szúrós anyagot a fejére borították, őt pedig a zsákba dugták, majd az idegenek egyike a vállára vetette, Percy lehunyta a szemét, és hálásan fogadta a sötétség érkezését.

– Senki sem fog érted jönni. Hallasz engem? Egy árva nem hiányzik senkinek.

A kegyetlen fenyegetés úgy visszhangzott, mintha valahonnan a távolból, nagyon-nagyon messziről érkezne.

Valaki érte fog jönni. Egyszerűen jönniük kell...

Percy megpróbálta hangosan is kimondani a szavakat, de nem volt képes megmozdítani a száját. Nem jött ki hang a torkán.

Valaki jönni fog...

Percy lehunyta a szemét, és azon túl semmi másra nem emlékezett.

Első fejezet

REJTÉLY!

Egész London az után az úriember után kutat, akit áruló rokonai megfosztottak a rangjától. Maxwell új grófjának a személye továbbra is rejtély mindenki előtt... Csak egy dolog biztos: az Elveszett Lord nem akarja, hogy megtalálják!

V. Lovelace, Londoner

Anglia, London, Seven Dials

A francba!

Mivel sokkal régebb óta időzött a csatornákban, mint az emberek között St. Giles legalább annyira bűzös utcáin, Malcom North a létezése legismerősebb emlékei között tartotta számon a mocsokban való dagonyázást. És ez volt a legrégibb emléke is egyben.

Lassan haladt, alaposan megfontolta minden egyes lépését a szennyes vízben, amely az alagutakon keresztül végül a Temzébe ömlött.

Gondosan összehangolta a mozdulatait a víz emelkedésével és süllyedésével. London igazi gyomrának a hangjait segítségül hívva rejtette el a lépései hangját. Egy kétméteres botra támaszkodott, amelyet lassan már tizenöt éve hordott magánál, úgy tört előre a föld alatti rendszerben.

Megtorpant. A víz a bokáját nyaldosta, az alagút pedig valósággal visszhangzott a közelgő csorda távoli nyüszítésétől. Az ingén lévő, ügyesen kialakított hurokba akasztotta a botját, majd mindkét kezével megragadott egy fémláncot. A talpával jobbról is és balról is a falnak támaszkodott, és feljebb húzta magát. Utána megkapaszkodott azokban a fémkampókban, amelyek abból az állványzatból maradtak vissza, amit ennek a föld alatti világnak a megépítése során használtak. Azoknak a segítségével tartotta magát a levegőben, miközben a patkányok serege nagy fröcskölés közepette végigszáguldott a lenti mocsokban és szemétben. A teremtmények visítoztak és cincogtak futás közben. Egymáson átgázolva kutattak valami szerencsétlen flótás után, hogy jól belakmározhassanak belőle.

Malcom karja égett az erőfeszítéstől, de elterelte a figyelmét a fájdalmas kényelmetlenségről. Az évek során megtanulta, hogy az egyik kényelmetlenséget teljesen felül lehet írni egy másikkal. Az ember képtelen volt egyszerre kétféle fájdalmat érezni, és amíg sikerült úrrá lennie egyen, addig bármit legyőzhetett. A bicepsze és a válla megfeszült az erőlködéstől, izzadságcseppek gördültek végig a homlokán.

A fájdalomtól eltorzult arccal függeszkedett a levegőben egészen addig, amíg a patkánycsorda utolsó tagja, egy magányos, fehér szőrű jószág is el nem suhant alatta.

Ekkor lejjebb ereszkedett. Várakozott. Egyre csak várt. A vízcsobogás hangja fokozatosan távolodott tőle, így elengedte a kampót. A korábban megfeszülő izmai valósággal megmámorosodtak a megkönnyebbüléstől. A karjában támadt bizsergés a gyönyör és fájdalom különös keveréke volt.

Amikor a lába a kőpadlóhoz ért, a víz hangosan felcsapódott, a nadrágjára pedig ráfröccsent a szennyvíz. Már nagyon régen nem érzett semmit ennek a helynek a bűzéből. Az áporodott levegőnek sokkal rosszabb szaga volt, mint a szén füstjének, amelyet a Kelet-Londonban élők kénytelenek voltak nap mint nap belélegezni.

Kisfiúként ez választási lehetőséget biztosított neki... és ez olyan luxusnak számított, amelyben Malcomnak és a hasonló sorba született társainak sosem volt része. Melyik csatornát kutassa át? Hogyan biztosíthatja a túléléséhez szükséges eszközöket? Nem volt hajlandó egyik bandavezér segítségét sem igénybe venni. Malcom minden egyes döntést önállóan hozott meg. Nem hagyta, hogy a fenti söpredék bármilyen befolyást gyakoroljon rá. A guberálók életmódján kívül semmi mást nem ismert.

És nem is akart mást ismerni.

Kézbe vette a botját, és folytatta a menetelést az alagútban. Miközben utat vágott magának a vízen keresztül, fürkész tekintettel pásztázta a téglafalakat. A falakat, amelyek az otthonának számítottak, és búvóhelyet biztosítottak számára azok elől a gazemberek elől, akik abban lelték örömüket, hogy egy megrettent utcagyereket zaklattak, akinek senkije sem volt széles e világon. Igazi mennyország volt ez, ahová el lehetett rejtőzni a rendfenntartók elől, akik megszabadították az előkelő társaságot a csatornatöltelékektől, akik a puszta jelenlétükkel is rontották a levegőt. Egy hely, ahol a bandavezérek, akik kisfiúk és kislányok kihasználásával építették a birodalmaikat, nem találhattak rá.

Malcom megállt. A tekintete megállapodott egy téglán, amely kiemelkedett a többi közül. Annyira pici volt a szintkülönbség, hogy akár érzéki csalódás is lehetett volna. Csakhogy ezen a környéken nem léteztek illúziók. Csak a kegyetlen valóság.

Kihúzta a hüvelyéből a durva megmunkálású tőrt, amelyre egy másik alagútban bukkant rá még akkor, amikor belevágott a guberálásba, aztán ellenőrizte a sötétségbe burkolódzó területet, és megindult előre. Megemelte a lábát, és elnyújtotta a lépteit, hogy a lehető legkisebb visszhangot verjenek a csobbanások.

Miután a fogai közé szorította a fegyvert, Malcom a falhoz préselte a hátát, hogy könnyebb legyen észrevennie az ellenségeket, akik ott leselkedtek minden sarkon.

Mert a nagy bizonytalanság közepette, amely egy kelet-londoni férfi mindennapjait jellemezte, egy dolog garantált volt: mindig akadt valaki, aki lesben állt, méghozzá abban a reményben, hogy megfossza az embert a hatalmától.

Malcom mindig egy lépéssel azok előtt járt, akik megpróbálták elorozni tőle a területét. Éppen emiatt volt most is itt.

A háta mögé nyúlt, és az ujjai azonnal rátaláltak a téglára, amely alig több, mint fél centiméterrel emelkedett ki a többi közül. Kisfiú korában egyszerű és minden különösebb erőfeszítés nélkül elvégezhető feladatnak bizonyult az ásás ezeken a helyeken.

A tégla azonnal a kezébe csusszant. Malcom félretette, és elkezdte tapogatni a közeli köveket. Sikerült is meglazítania négy darabot, aminek köszönhetően egy hatvancentis nyílás tárult fel a csatorna falában. Malcom ekkor oldalra fordult, hogy továbbra is szemmel tarthassa az alagutakat, ugyanakkor a nyílást is felderíthesse. Beledugta a kezét... és azonnal rátalált.

Az ujjai beleütköztek az ismerős, erősen toldozott-foldozott vászonzsákba. Gyorsan ki is rántotta, és elkezdett kotorászni benne.

Üres.

Az átkozott gazember!

Malcom magába fojtott egy káromkodást, visszatette a téglákat a helyükre, majd megigazította a kalapját, és a falnak támasztotta a vállát.

Ezután várt. A feszültség valósággal sistergett az ereiben, de csak várt, egészen addig, amíg közeledni nem hallotta a cuppogó lépteket.

A jó néhány centivel alacsonyabb és több mint tíz kilóval nehezebb alak csörtetve bukkant fel az alagút bejáratánál, aztán megtorpant. Megállapodott a tekintete Malcom Northon, és kiejtette a kezéből a vászonból készült zsákját. Az hangos csobbanással ért földet, majd eltűnt a koszos vízben.

– North? – nyögte ki a férfi.

– Alders! – kiáltott oda neki Malcom kedélyesen, sőt már-már vidáman. Olyan könnyed hangnemet ütött meg, hogy az, aki nem ismerte, azt hihette volna, hogy egy baráti üdvözlést hall.

– N-nem számítottam rád.

Nem, valóban nem. Malcom tajtékzott a dühtől, de mostanra már mesterien tudott uralkodni az érzelmein.

– Ez n-nem az, a-aminek látszik, N-north – dadogta a férfi.

Malcom perverz módon örömét lelte abban, ahogy a félelemtől reszkető gazembernek kidülledt a szeme, amikor észrevette a kezében tartott fegyvert.

– Ó! – Malcom lassan elnyújtotta ezt az egyetlen magánhangzót, és selymesen acélos figyelmeztetést vitt bele. – Az meg hogy lehet? – Lassan fel-le húzogatta a pengéje hegyét a bőrkeményedésekkel teli tenyerén.

Még az alagutakban uralkodó sötétség ellenére is feltűnt neki – és gyönyörűséggel töltötte el – az idősebb férfi bőrének a sápadtsága.

– Én n-nem... én n-nem... – Alders hangja eltorzult, valósággal fulladozott, ahogy torokhangú cockney kiejtésével próbálta kipréselni magából a szavakat. Képtelen volt előállni valami hazugsággal, pedig szemmel láthatólag nagyon erőltette az agyát. – Ezek az alagutak üresen álltak. Szabad prédának számítottak...

Malcom kezében megállt a tőr, már nem húzogatta ide-oda a tenyerén. Lassan előrelépett.

A másik férfi felszűkölt, összehúzta magát, és védekezően eltakarta a fejét.

– Ó, ugyan már, Alders! – mormolta Malcom, és folytatta az útját a félelemtől reszkető férfi felé. – Nem foglak bántani.

Alders kikukucskált a karjai közül. Véreres szeméből csak úgy sütött a rettegés.

– N-nem fogsz?

– Tudom, hogy sosem lopnál olyasvalakitől, akitől nem lenne szabad lopnod... Ismered ennek a helynek a szabályait. – Minden guberáló úgy nőtt fel, hogy valósággal beleégtek a lelkébe.

– N-ne érj hozzá egy másik ember a-alagútjához! – dadogta Alders.

Igen, mindenki tisztában volt a szabályokkal. Csakhogy a szabályok feledésbe merültek, amikor a guberálókon úrrá lett a kétségbeesés, és elkezdtek orvul betörni a kevésbé használt helyekre – olyan területekre, amelyek idősebb, kevésbé ügyes guberálókhoz tartoztak.

– Jelent neked bármi is a Fowler név? – kérdezte Malcom halkan.

Ha ez egyáltalán lehetséges, a gazember arca minden korábbinál jobban elfehéredett, amikor meghallotta az egyik ősöreg guberáló nevét, aki ezekben a csatornákban keresgélt.

– Á, látom, hogy igen! Nem tudod véletlenül, mi történt a legutóbbi fickóval, aki megpróbált keresztbe tenni neki? – Malcom kérdése egyszerre volt fenyegetés és csali.

Alders olyan hevesen reszketett, hogy méretes lába körül vadul csapkodott a víz.

Malcom felhorkant. Szándékosan elnyújtotta a pillanatot, hogy ezzel is tovább növelje a férfi rettegését.

– Te sosem tennél semmi ilyesmit, ugye...? Hacsak nem akarnál szembeszállni velem.

Alders már egy szánalmas roncs volt, hangosan zokogva nézett Malcomra, és kétségbeesetten rázta a fejét, aminek a hatására leesett a gyapjúsapkája, és előbukkant fénylő, kopasz feje.

– Én soha...

– Mert – szakította félbe Malcom – csak egyetlen dolog van, ami ostobább és veszélyesebb annál, amikor valaki hazudik nekem. Ez pedig az, ha az illető megpróbál elorozni tőlem valamit, ami nem az övé.

Alders azonnal összeszorította húsos ajkát. A nadrágja elejét nedves folt csúfította el.

Malcom sokatmondó pillantást vetett a pacára.

– Á, ez eléggé árulkodó.

– É-én biztos voltam benne, hogy ezek az alagutak nem foglaltak. Fowler öreg...

– Ejnye! – Malcom a magasba emelte a tőre pengéjét. – Helytelen válasz.

Alders jajveszékelt, könnyek gördültek végig az arcán.

Azon a helyen, ahol éltek, igen veszélyes volt gyengeséget mutatni. Ha az ember felfedte a sebezhetőségét, akkor hamar elmetszették a torkát, és a nyomaték kedvéért tőrt döftek a gyomrába.

– Újabb helytelen válasz. – Malcom pár lépéssel megtette a fennmaradó távolságot kettejük között, Alders pedig kétségbeesetten megpróbált elmenekülni. Malcom felé sújtott a botjával, és sikerült eltalálnia a bal lábát, amitől a férfi belezuhant a zubogó vízbe.

– Kérlek! – kiáltott fel Alders, és ismét védekezően a feje fölé emelte a kezét. – K-kérlek!

A pengével a kezében Malcom előrehajolt. Komoly gyönyörűséget okozott neki, amikor a bitorló rémülten igyekezett elhúzódni előle.

– Kérem a többit is, Alders!

A férfi lassan leeresztette a kezét. Húsos arca zavarodottságról árulkodott, amikor felnézett Malcomra.

– Az ég szerelmére! – csattant fel Malcom, majd csípőre tette a kezét, és szándékosan úgy helyezkedett, hogy Alders fölé tornyosuljon, aki kénytelen volt hátrahajtani a fejét, hogy a szemébe nézhessen. – Bizonyára nem hiszed, hogy majd szépen odafordítom a másik orcámat is, amikor olyasmiket lopkodsz, amik nem képezik a tulajdonodat?

– Én... én... – Aldersnek könnybe lábadt a szeme. A térde köré fonta a karját, és elkezdett előre-hátra ringatózni. – Kérlek! Kérlek, ne!

A tőre hegyének a segítségével Malcom széttárta a férfi felöltőjének a szárnyait. Mind az ő, mind pedig Alders tekintete egyként állapodott meg a két órán, amelyek a két, ügyesen a felöltő anyagába varrt rejtett zsebből kandikáltak elő. Malcom az anyagba csúsztatta a pengéjét, és azonnal fel is hasította. A szabadon maradt kezével elkapta a fénylő aranyórát, és a saját felöltőjébe gyömöszölte. Ezután a tőrét továbbra is a levegőben tartva az ezüstóra felé intett. – Add ide a másikat is!

Még el sem hagyta a száját az utasítás, Alders máris a kezét-lábát törve igyekezett megszabadulni a bűnjeltől.

A talált tárgyak azonban nem ennek a férfinak a tulajdonát képezték, valaki máshoz tartoztak.

– Most a zsákot! – Malcom paranccsá alakította ezt a három szót. Amikor Alders csak reszketett, és meg sem moccant, előrehajolt, és suttogva megismételte: – Most!

A nagydarab férfi felnyüszített, majd kapkodó mozdulatokkal megkerülte Malcomot, és térden csúszva belevetette magát a vízbe.

– M-meglesz. Itt kell lennie valahol! – kiáltotta, de inkább csak magában beszélt keresés közben. Egy pillanattal később felpattant, és olyan heves mozdulattal rántotta ki a zsákot a vízből, hogy vízcseppek szálltak mindenfelé. – Itt is van.

Malcom vetett egy gyors pillantást a zsák belsejébe. Még a sötét alagútban is képes volt kivenni az ismerős tárgyak csillogását, azokét, amikre mindig számítani lehetett. Akadtak óraláncok és különféle ékkövek is, amelyek kiestek azokból a tárgyakból, amiket egykor díszítettek. A csatorna mocskával borított szuvenírek. Valóságos kincsesbánya létezett a föld alatt, és szabad prédát jelentett, ráadásul az ember nyugodtan eladhatta, amit talált, nem kellett attól tartania, hogy tolvajlásért megbüntetik.

– Akkor fussunk neki még egyszer... Mik. A. Szabályok? – kérdezte Malcom, és átvetette a zsákot a válla fölött.

– Neveddelaztaminematiéd! – hadarta a férfi. A szavai egymásba folytak, alig lehetett érteni őket.

– Honnan? – Malcom a füle felé intett a tőrével, és megcsóválta a fejét. – Nem hallottalak rendesen.

– Ezekből az alagutakból...

– Csatornákból – helyesbített Malcom. – Ne próbáljuk többnek beállítani őket annál, amik! – gúnyolódott.

Egy hosszú pillanatig fürkész tekintettel méregette Alderst, aztán intett a tőrével, hogy menjen előre.

– Gyerünk, gyerünk!

Alders tétovázott. Ismét könnyek szöktek a szemébe, és egy olyan férfi lelkesedésével, akit épp most szólítottak fel, hogy induljon el az utolsó útjára az akasztófa felé, csatlakozott Malcomhoz.

– Van még valami mondanivalód, Alders? – kérdezte Malcom jeges hangon.

– Annyira sajnálom! – zokogta az idősebb férfi.

– És soha többé nem csinálsz ilyet, ugye?

– Nem! – kiáltott fel Alders. – S-soha! Az asszony. Ő volt az, aki úgy gondolta... azt mondta...

Malcom felemelte az egyik ujját, és ezzel sikerült egy szempillantás alatt elhallgattatnia a férfit.

– Ezekben a csatornákban az én szavam a törvény. Értjük egymást? – Amikor Alders tétovázni látszott, az arcába hajolt. – Értjük egymást? – suttogta fenyegetően.

Az öreg guberáló ismét egy reszketeg bólintással felelt.

Malcom elvigyorodott.

– Akkor tűnés innen! – mondta ugyanolyan megjátszott vidámsággal, mint korábban.

Alders habozott, mint aki felismerte, hogy csapdába került, és most azon morfondírozott, hogyan szabadulhatna ki belőle. Egy pillanattal később viszont már futva távolodott, zajosan taposva a vizet. A léptei visszhangja egyre távolabbról hallatszott, majd teljesen el is enyészett.

Az öreg guberálóról megfeledkezve, Malcom átvetette a vállán a holmiját, felkapta a botját, és egy másik alagúton át ő maga is távozott. Ez sokkal keskenyebb volt.

Sötétebb.

A sötétség.

És már megint ott volt... Bármennyire is tévedhetetlennek bizonyult Malcom az elmúlt évek során, a gyerekkori gyengesége ismét előbukkant, hogy gúnyt űzzön belőle. Megpróbálta elhessegetni a logikát, hogy félelemmel tölthesse meg a helyét.

Malcom előreszegezte a tekintetét, és kényszerítette magát, hogy ne nézzen se jobbra, se balra. Tudomást sem vett a szűk falakról. A falakról, amelyek fokozatosan köré záródtak.

Nem volt hajlandó megadni magát a teljesen észszerűtlen félelemnek. Szinte hangtalanul dúdolgatni kezdett egy dalt.

Ide olyan legény kell, aki erős, és tele van élettel,

Heje-huja hajj,

Aki vidámnak mutatkozik, még akkor is, ha titokban szomorkodik,

Heje-huja hajj...

A folyosó kiszélesedett, és Malcom izmaiban oldódott egy kicsit a feszültség. Gyors léptekkel haladt előre, és meg sem állt, amíg oda nem ért az ismerős csatornafedélhez. Miután letette a holmiját, felhúzta magát, és alaposan felmérte a terepet a csatornafedél résén át. Várt. Egyre csak várt. Hallgatózott, feszülten figyelt a legapróbb hangra is – a részeges mulatozás zajára a távolban, a magányos kocsi kerekeinek a zörgésére.

Felemelte a fedelet, majd félretolta. Ismét leereszkedett a talajra, és a botját dugta ki először. Ezután újra a fogai közé szorította a tőrét, felkapta a barna zsákot, átgyömöszölte a nyíláson, majd gyorsan maga is kimászott utána.

Abban a pillanatban, amint megvetette a lábát Kelet-London macskaköves útján, egy halk kattanást hallott közvetlenül maga mögött.

– Gondatlanná váltál öregségedre – csendült fel halkan egy gúnyos férfihang. Durva volt, és nyomokban a cockney kiejtést is fel lehetett ismerni benne. Malcom a magasba emelte a kezét, lassan megfordult, majd egy villámgyors mozdulattal kirúgott a másik, testesebb alak felé, és ledöntötte a lábáról.

A férfi átkozódva összecsuklott. A pisztolya mindössze egyszer ütődhetett a kövezetnek, Malcom máris felkapta, és szembefordult az ellenféllel, akit sikerült könnyedén ártalmatlanná tennie.

– Te pedig ügyetlenné, Giles.

A sötét szempár haragosan meredt fel rá, de aztán vonakodó mosolyra görbült a sebhelyes száj.

– Ördög és pokol, Malcom! – átkozódott a férfi, ennek ellenére volt a hangjában egy leheletnyi csodálat is, amikor Malcom kinyújtotta felé a kezét.

Giles, Malcom társa, akinek hiányzott az egyik keze, elfogadta a felajánlott segítséget, majd megpróbálta lerántani őt magához, Malcom azonban számított a mozdulatra, így a súlyát hátrahelyezve sikerült semlegesítenie, és visszaejtette a másik férfit a földre.

– Ó, baszódj meg! – motyogta Giles, miközben a korábbi mosolya helyét egy komor grimasz vette át. Aztán Malcom kinyújtott kezére ügyet sem vetve felpattant, méghozzá olyan fürgén, ami lenyűgöző volt egy hozzá hasonlóan termetes férfi esetében. – Te önelégült gazember, mindig is... – A másik férfi elnémult, amikor a tekintete megállapodott a zsákon, amelyet Malcom éppen átvetett a válla fölött, és lassan füttyentett egyet. – Elkaptad.

– Igen.

– Azóta szeretné megszerezni magának ezeket az alagutakat, amióta Fowler lassabb lett – jegyezte meg Giles. Arra az öreg guberálóra célzott, aki évekkel korábban mindenre megtanította Malcomot.

Attól a pillanattól fogva Malcom éberen védelmezte a saját területeit – és a megélhetőségét – a lehetséges betolakodóktól, mint amilyen Alders is volt... azoktól az emberektől, akik megpróbálták kifosztani. Ha egy guberáló nem volt képes távol tartani az efféle alakokat, ha nem szerezte vissza, amit elloptak tőle, akkor búcsút mondhatott a vállalkozásának, és sokan éheztek is emiatt.

– Elintézted? – tudakolta Giles, miután elindultak egymás mellett. Éppolyan kedélyesen tette fel ezt a kérdést, mintha csak az iránt érdeklődött volna, hogy Malcom meghívta-e az ősellenségét egy korsó sörre a fogadóban.

– Elbántam vele.

– Valaki kutat utánad.

Szóval ezért jött el hozzá Giles.

St. Gilesban nem számított szokatlan jelenségnek, hogy hajtóvadászatot indítsanak egy férfi után. Ez az eset azonban kísértetiesen különbözött a többitől. Olyan állhatatosak voltak, amit nem lehetett egy lapon említeni azzal, amikor a rendfenntartók szerettek volna a Newgate-be vetni egy utcagyereket, hogy enyhítsenek valami előkelő ficsúr aggodalmain. Valaki kérdezősködni kezdett Malcom felől a többi guberáló és az utcagyerekek körében, akik ezen a környéken tanyáztak. Éppen ezért Malcom meghúzta magát, és még olyankor is igyekezett az árnyak között maradni, amikor éppen a munkáját végezte.

– Fowler küldött, hogy vigyelek vissza, méghozzá azonnal. – Ez egy pillanatra elgondolkodtatta Malcomot. – Az mondta, hogy felbukkant nálad egy előkelő beszédű fickó.

Malcom otthona egy odú volt egy lerobbant környéken. Egy királyság, amely nem keltette fel senkinek a gyanúját, mert rejtve maradt a megviselt homlokzat és a koszos ablakok mögött. Ha az ember túl akart élni ezen a környéken, sőt még gyarapítani is szerette volna a vagyonát, akkor mindennél fontosabb volt, hogy képes legyen elrejtőzni a világ elől. És valaki most mégis rátalált. Ez felingerelte Malcomot, és bár fortyogott a dühtől, egyetlen szót azért mégis sikerült kipréselnie magából.

– Ki?

– Az illető egy nyomozó. – Giles vetett rá egy pillantást a szeme sarkából. – Connor Steele.

– Connor Steele. – Malcom megvetően elhúzta a száját. Mindenki ismerte a híres nyomozót. Egyike volt azoknak, akik megmenekültek. Steele egy elszegényedett fattyú volt, aki az utcán élt, de sikerült felkapaszkodnia, és elérnie, hogy tisztelet övezze a nevét, méghozzá azzal, hogy elárulta azokat az embereket, akik közé egykor maga is tartozott. Csakhogy a tisztelet London utcáin és a tisztelet a jog oldalán, valamint ez előkelő társaság köreiben úgy viszonyult egymáshoz, mint a nappal az éjszakához. Malcomnak még annyi ideje sem volt a Steele-féle patkányokra, mint az Aldershez hasonló kétbalkezes guberálókra. – Merre van?

– Fowlernél. Bram odakint őrködik.

Bram. Sokkal jobban hasonlított egy behemótra, mint egy emberre. Közel két méter tíz centis magasságával akkora volt, mint egy hegy, és több ellenfelet is megsemmisített – szó szerint és átvitt értelemben egyaránt –, aki keresztezni merte az útját... egészen addig, amíg egyszer csak azon kapta magát, hogy szép csendben menetel az akasztófa felé. Malcom többször is megmentette a biztos kivégzéstől, és ennek köszönhetően az idősebb férfi kinevezte magát a jobbkezének, akár akarta Malcom, akár nem.

És őszintén szólva a férfi nem akarta. Ezen a környéken nem volt helye barátoknak vagy családtagoknak. Az utcák végül mindegyiket elvették az embertől. Éppen ezért nem volt értelme mélyebb köteléket kialakítani senkivel, hiszen úgysem maradhatott a közelükben, hogy gondoskodjon róluk.

Malcom átkelt az úton oda, ahol egy fiatal, guberálóbotot szorongató utcagyerek felügyelt a lovára, és a kezébe nyomott egy pénzérmét.

A gyerek tágra nyílt szemében olyan csodálat tükröződött, amikor felnézett rá, amit Malcom nem érdemelt meg, amit soha nem is fog megérdemelni.

– Mr. North, uram!

– Billy! – üdvözölte Malcom, aztán köszönetet mondott neki. A kislány nem lehetett több nyolcévesnél, és nem sok lehetőség közül válogathatott. Kész csodának számított, hogy egészen mostanáig sikerült életben maradnia az álöltözékében. – Billynek betanításra lesz szüksége – közölte Malcom.

– Egy lánynak semmi keresnivalója sincs a csatornákban.

Malcom nem mindennap találkozott olyasvalakivel, aki még nála is ördögibb volt.

– Nem kérésnek szántam. Keríts neki egy alagutat, vedd át vele a csatornák szabályait, utána pedig tanítsd be!

– Tanítsam be? – tiltakozott a másik férfi.

– Szüksége lesz egy rendes botra a guberáláshoz. Szerezz neki! Utána mutasd meg a kölyöknek, hogyan juthat le a föld alá a segítségével, és hogyan tud tájékozódni az alagutakban! – Malcom rövid szünetet tartott. – És azt is tanítsd meg neki, hogyan használhatja a botját arra, hogy megvédje magát vele! – parancsolta, és a részéről lezártnak tekintette a témát.

Nem sokkal később megállt a lovával egy semmitmondó építmény előtt a Tottenham Court Road és a Willow Street kereszteződésében. Két bolt fogta közre, így jó volt a szigetelése, védett volt mindkét oldalról.

Amikor leszállt a nyeregből, Malcom megpaskolta a lova nyakát, és alaposan szemügyre vette a környéket. A tekintete azonnal megakadt az utcagyereken, aki egy hatalmas fekete kanca kantárját szorongatta – egy olyan hátasét, amely túl drága volt ahhoz, hogy a helybéliek bármelyike a sajátjának mondhassa. Steele-nek igazán jól ment a sora.

Malcom egyik embere hosszú léptekkel közelített felé. Kissé sántított ugyan, de ezt alig lehetett észrevenni.

– North!

Malcom átadta a kantárt Dore-nak, aki egy volt a neki dolgozó számtalan guberáló közül, majd végigsétált a keskeny sikátoron, és meg sem állt az otthona hátuljáig. Öles léptekkel felsietett a lépcsőn, és miután a zárba illesztette az apró kulcsot, belépett a hátsó bejáraton át. A csizmájából víz és mocsok csöpögött a korhadt fapadlóra. Nem bajlódott azzal, hogy levesse a kabátját. Helyette végigment a keskeny folyosón, és sebes léptekkel a földszinten található három apró szoba egyike felé vette az irányt.

Az ajtó nyitva állt. Fowler az egyik faszéken üldögélt, amely túl kicsi volt a termetéhez képest.

Abban a pillanatban, amint az öreg guberáló észrevette Malcomot, küszködve talpra kecmergett, a férfi azonban egy intéssel visszaparancsolta a helyére az összetört embert, akinek az arca jobb fele még mindig fel volt duzzadva a két héttel korábban elszenvedett verés miatt. Fowler fürkész tekintettel méregette a Malcom kezében tartott zsákot.

– Tessék! – Malcom odahajította a zsákmányt a jogos tulajdonosának.

Fowler elkapta, és a homorú mellkasához szorította.

– Megtaláltad – suttogta az öregember, majd felnézett.

– Igen. – Amikor egy nap Fowler véresre verve jött haza, és a csatornákban elszenvedett kegyetlen támadás során még a lábát is eltörték, Malcom megesküdött, hogy kifüstöli a felelősöket.

– Korábban még sosem követtem el ehhez fogható hibát – mormolta Fowler nagyokat nyeldekelve. Az öregember vetett egy gyors pillantást a zsák tartalmára, és ismét magához szorította. Megfakult szemét üveges csillogás ködösítette el. – Nem fog még egyszer előfordulni...

Malcom feszengve hessegette el a megnyugtatására tett kísérletet.

Fowler a tenyerébe köhögött.

– Az átkozott szemem az oka, semmi más – mentegetőzött, majd letörölte azokat a bizonyos cseppeket.

Malcom még London egyik legjobb nyomozójának a látogatását is könnyebben elviselte, mint egy öreg guberáló könnyeinek a látványát. Mint bármilyen könny látványát, tulajdonképpen. Mintha égett volna a talaj a lába alatt, átsietett a szedett-vedett irodájába... és azonnal rá is talált a férfira.

Persze meg kell hagyni, vaknak kellett volna lennie, hogy ne tűnjön fel neki egy olyan magas és rusnya behemót, mint Steele. A nyomozó arca és teste magán viselte az utcán eltöltött évek nyomait. És csak állt ott, a háta mögött összekulcsolt kézzel, tökéletesen kifejezéstelen arccal, úgy figyelte a közelgő Malcomot.

– Maga North – vágott bele minden bevezető nélkül a férfi.

Nem kérdés volt, inkább egy kijelentés, méghozzá egy olyan embernek a szájából, aki sokáig üldözte a zsákmányát, amelyet végre sikerült becserkésznie. Ettől csak még hangosabban szóltak Malcom fejében a vészcsengők, amelyek abban a pillanatban felcsendültek, amint Giles a nyomára akadt.

– Nem szeretem a vendégeket – közölte köszönés helyett, majd becsukta maga mögött az ajtót. – Azokat pedig, akik kérdezősködnek felőlem, még annyira sem szenvedhetem. – Figyelmeztetéssel szőtte át a szavait. Előrelépett, megszabadult a nedves kabátjától, és szándékosan úgy lökte félre, hogy befröcskölje Steele-t azzal, ami a csatorna szennyvizéből hátramaradt a ruhadarabon.

Egy dolgot kénytelen volt a másik férfi javára írni: külsőleg semmi jelét nem adta, hogy zavarná Malcom ruházatának az állapota... vagy a belőle áradó orrfacsaró bűz, vagy a poros kelet-londoni irodájában uralkodó szomorú állapotok. Persze az is igaz, hogy Steele sem tudta teljesen levetkőzni magáról ennek a helynek a nyomait, annak ellenére, hogy sikerült kiszabadulnia Kelet-Londonból, és új életet kezdenie.

– Steele – folytatta Malcom megjátszott barátságossággal. – Megkínálnám egy kis brandyvel, de sajnos attól tartok, hogy ezen a környéken nem szolgálhatunk efféle luxuscikkekkel. – Hogy hangsúlyozza ezt a tényt, Malcom előhalászott a zsebéből egy kis flaskát, a csatornákban töltött idejének egy másik szimbólumát. Miután ivott egy kortyot a rossz minőségű whiskyből, megtörölte a kézfejével a száját, majd gúnyosan kihívó mozdulattal felkínálta a flaskát a vendégének.

Steele felemelt kézzel, udvariasan visszautasította.

Malcom szája megvető vigyorra húzódott, majd tüntetően ismét kortyolt egyet az italából, mielőtt visszadugta volna a flaskát a gyapjúfelöltőjében kialakított számtalan zseb egyikébe.

Az acélos tekintetű nyomozó követte Malcom minden egyes mozdulatát, és a tekintete egy pillanatig elidőzött az okos, sokzsebes ruhadarabon, amely London minden egyes guberálója számára kötelező darab volt. Meglehet, hogy ezek a ruhadarabok számtalan különféle anyagból készültek, de mindegyik hasonló célt szolgált.

– Van néhány fontos dolog, amit meg kell beszélnem magával. – Steele végre leeresztette az oldala mellé a kezét, és ezzel láthatóvá tette az ujjai között szorongatott vastag dossziét.

Malcom erőt vett magán, és nem hagyta, hogy a pillantása túl sokat időzzön azon a dosszién. Ha így tett volna, azzal gyengeséget mutat. Helyette hűvösen elmosolyodott.

– Ó! Szívesen hellyel kínálnám, de sajnos attól tartok, nincs olyan székem, ami megfelelő lenne egy magához hasonló előkelő nagykutyának.

Steele kifejezéstelen arccal felmérte a falak mentén sorakozó faládák állapotát, majd felkapott egy masszív, tojásszállításra használt dobozt.

– Ez itt megteszi – közölte a Malcomból áradó megvetés ellenére. A törvény többi képviselőjével ellentétben ez a férfi nem hagyta, hogy Malcom irodájának a kényelmetlensége bármiféle hatással legyen rá.

De ez nem számított. A nyomozó súlyosan visszaélt Malcom vendégszeretetével. Semmi jó nem származhatott az ittlétéből.

– Á, de mint láthatja, én nem kínálom hellyel magát – mordult fel Malcom, és keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt. – Az ugyanis arra utalna, hogy marad egy darabig, nekem azonban nem áll szándékomban szórakoztatni magát... vagy bárki mást.

– Nem kételkedem abban, hogy a jelenlétem kellemetlen. Meg is értem a dolgot.

Malcom felhorkant.

– Ha a csatornában élő patkányok felfalják az embert, az kellemetlen. A maga nemkívánatos társasága csak egy apró bosszúság, amitől könnyű megszabadulni. – Azzal Malcom megindult az ajtó felé.

– Mond önnek bármit is a Szép Reménység Árvaház neve? – kérdezte a másik férfi, és nem volt hajlandó egy tapodtat sem moccanni onnan, ahol állt, a vérfoltos padlódeszkákon.

– Semmit – vágta rá Malcom automatikusan. És nem is mondott. Rengeteg volt azokból a pokoli intézményekből, az otthonokból, ahonnan a gyerekek végül az utcára kerültek, hogy zsebmetszők és szajhák legyenek belőlük. – Most pedig, ha megbocsát. – Malcom megragadta a kilincset.

– És mi a helyzet a Sparky és a Blade névvel?

Malcom megtorpant. Ezek a nevek megmozgattak valamit a tudata mélyén. Halványan ismerősnek tűntek... de... mégsem voltak azok. Mivel érezte, hogy a másik férfi tekintete valósággal perzseli a tarkóját, Malcom odasétált az íróasztalához, amelyet egy felfordított fogatkerékből alakított ki.

– Nem ismerősek. Sosem hallottam róluk, ahogy a maga árvaházáról sem.

– Hogyan került ide, Mr. North?

– Ugyanúgy, ahogy London többi árvája is. – A sors kegyetlen fintorának és még több balszerencsének köszönhetően. – Sajnos – folytatta Malcom jegesen –, amennyiben valamiféle filozófiai eszmefuttatás kedvéért fáradt el ide, akkor jobban teszi, ha visszatér az arisztokraták köreibe, akikkel mostanság olyan jó kapcsolatot ápol.

Steele azonban nem adta fel.

– Á, de maga nem teljesen olyan, mint a többi londoni árva, nem igaz? – Malcom meg se moccant. – Nem azzal az erős cockney kiejtéssel beszél, ami az itteniekre jellemző.

A másik férfi nem volt hajlandó visszavonulót fújni. Csakhogy nem ez volt az első alkalom, hogy Malcomot kigúnyolták vagy felelősségre vonták a beszéde milyensége miatt, ezért ismét szembefordult Steele-lel.

– Ahogy maga sem – mutatott rá.

– Engem megmentettek, és egy gróf örökbe fogadott fiaként nevelkedtem.

A kérdés hangosabban visszhangzott, mint ha fennhangon is kimondták volna: mi lehet vajon a magyarázat Malcom hibátlan angolságára?

– Ezért keresett fel? – gúnyolódott a férfival Malcom. – Hogy kedélyesen eltereferéljen egy magához hasonló utcagyerekkel? – Nem is várt válaszra. – Akkor ki kell ábrándítanom ebből a tévhitből. Olyasvalakit keres, aki hasonlít magához? Akkor jobban teszi, ha inkább Mayfairben próbálkozik!

Steele azonnal lecsapott.

– És maga ismerős Mayfairben?

Malcom némán elátkozta magát, amiért túl sokat fedett fel. Úgy tűnt, hogy a nyomozó valami tolvajt keres.

– Én nem holmi rabló vagyok, Steele. Kizárólag a csatornákat fosztom ki, ahol minden szabad prédának számít. – Már ha az ember elég bátor vagy elég ostoba ahhoz, hogy bejelentse rá az igényét.

– Egy szóval sem céloztam arra, hogy bármit is ellopott volna.

– Ismerős vagyok-e Mayfairben? Nem. Teszek-e tejszínt a teámba? Nem iszom teát. Térjünk át valami más, udvarias társalgás során elfogadható témára? Mit szólna az időjáráshoz? Az eső. Egy kicsit többet élvezhetünk belőle a megszokottnál a mi jó öreg, napsütéses Angliánkban.

A kötekedése látszólag semmiféle reakciót nem váltott ki Steele-ből. Helyette a férfi egy határozott mozdulattal kinyitotta a kezében tartott dossziét, amelynek egészen mostanáig nem túl sok figyelmet szentelt. Átlapozott néhány oldalt, aztán kinyújtott Malcom felé egy pergamenlapot a fogatkerék fölött.

– És ez ismerősnek tűnik?

Malcom kísérletet sem tett arra, hogy elvegye tőle a lapot. Lejjebb irányította a tekintetét, de éppen csak annyira, hogy képes legyen átfutni a rajta szereplő információt, miközben szemmel tartotta a nyomozót.

MAYFAIR 126.

MAXWELL GRÓFJÁNAK LONDONI REZIDENCIÁJA

– Nem. Most pedig...

– Ennek ellenére képes elolvasni – szakította félbe Steele.

Ez elgondolkodtatta Malcomot.

A nyomozó visszatette a lapot a dossziéba.

– Nem elég, hogy olyan választékos a beszéde, mint a királyé, ráadásul még olvasni is tud. Ki tanította meg rá?

– Én... – És amióta Steele felbukkant, ő pedig minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy megszabaduljon a nyomozótól, Malcom most először elbizonytalanodott. Ugyanis... fogalma sem volt róla. Ahogy azt sem tudta sosem megmagyarázni, miért olyan előkelő a beszéde, amikor az összes fiú és lány, akivel együtt gyűjtögetett, torokhangokkal teli, cockney kiejtéssel beszélt.

– Nem tudja a választ, ugye? – kérdezte Steele csendesen, mindenféle érzelemtől mentes hangon. – És megmagyarázni sem képes.

Malcom tényleg nem tudta. Sohasem volt képes magyarázatot adni rá. A többi ember, akivel dolga akadt, egyáltalán nem tudott írni, és szinte lehetetlen volt megérteni őket, olyan erős cockney kiejtéssel beszéltek, Malcom azonban mindig is különbözött tőlük. Annyira más volt, mint ők, hogy amikor még fiatalabb és apróbb termetű volt, folyton megverték és kigúnyolták miatta: a kis szaros, aki arisztokratának képzeli magát. Ám a „Király” becenév, amit egykor arra használtak, hogy gúnyt űzzenek belőle, az idő előrehaladtával, és ahogy Malcom egyre félelmetesebb utcai ellenféllé nőtte ki magát, szép fokozatosan kezdett egyet jelenteni a hatalma elismerésével ezen a környéken.

– És mi a helyzet ezzel? – mormolta Steele, miután elővett egy másik lapot, rajta egy előkelő városi ház vázlatos rajzával. A művésznek sikerült megragadnia a fehér stukkót, a csillogó ablakokat és a dupla bejárati ajtón található aranykopogtatókat.

Malcom már éppen nyitotta volna a száját, hogy közölje, semmit sem tud a rezidenciáról, de hirtelen mozdulatlanná dermedt. Aztán átvette a papírlapot, bár a döntésében nem igazán volt tudatosság.

A tekintetét a legapróbb részlet vonta magára – az ajtón lévő kopogtató, amelyről nehéz lett volna eldönteni, hogy ember vagy inkább oroszlán szeretne-e lenni, valahogy mégis sikerült tökéletes elegyet alkotva egy bajszos, félig emberi bestiává összemosni a kettőt.

...félelmetes ez az ajtó, apa... úgy néz ki, mint egy férfi-oroszlán...

Malcomnak kiesett a lap az ujjai közül.

Valósággal zúgott a füle, ő pedig elkapta a tekintetét a rajzról, és megtört a pillanat varázsa.

– Nem ismerem fel ezt az ajtót.

– Nem kérdeztem, hogy felismeri-e az ajtót, vagy sem, Mr. North. – Steele alaposan végigmérte, és kissé szomorúan elmosolyodott. – Inkább... a rezidenciára lennék kíváncsi.

Egy előkelő városi ház Mayfairben? Malcom és a hozzá hasonlók nem merészkedtek Londonnak abba a részébe. Akkor semmiképp, ha a lehető leghosszabb ideig meg akarták őrizni a nyakuk épségét. Malcom felhorkant.

– És miért tudnék én bármit is egy nyugat-londoni városi házról?

– Azért vették igénybe a szolgálataimat, hogy felderítsem néhány elrabolt gyermek lehetséges tartózkodási helyét.

– Amennyiben azt képzeli, hogy segíthetek, csak az idejét vesztegeti – felelte Malcom tartózkodóan, és összekulcsolta a kezét a feje mögött. – Én senkivel sem üzletelek. – Rendszerint megtartotta az emberekkel – minden emberrel – szemben a három lépés távolságot.

– Igen, nos. – Steele megköszörülte a torkát. – A gyermek, aki ebben a házban lakott – folytatta, mintha Malcom tiltakozása semmit sem jelentene neki –, a szüleivel együtt megbetegedett. A szülők meghaltak. A gyereket pedig árvaházba vitték.

– Én nem voltam árvaházban. – Azóta nem... Malcomot elárasztották annak a bizonyos éjszakának az emlékei, de elhessegette őket, hiszen a legjobb esetben is homályosak voltak. – Miért nem böki ki végre, hogy mit keres itt? – Malcomra várt egy csatorna, hogy kifossza.

A szobában néma csend uralkodott. Malcom még a nadrágjáról időről időre a padlóra hulló vízcseppek hangját is meghallotta benne.

A nyomozó kellemetlen közvetlenséggel nézett a szemébe.

– Azért jöttem el magához, Mr. North, mert okom van feltételezni, és bizonyítani is tudom, hogy egykor ott élt, csak... – Steele körbehordozta a tekintetét – ...más körülmények között – mormolta, amikor újra Malcomnak szentelte minden figyelmét. – Amikor még csupán egy kisfiú volt, és Maxwell grófjának a gyermeke.

Második fejezet

BOTRÁNY!

A Jogos Örökös, Maxwell grófja, akit kisfiú korában kapzsi rokonok elraboltak, majd árvaházba adtak. Elképzelni is nehéz, micsoda megpróbáltatásokon mehetett keresztül az akkor még fiatal arisztokrata...

M. Fairpoint, Londoner

Az évek során Verity Lovelace-t sok mindentől megfosztották: a kényelmes házikótól, amelyben felnőtt. A szalaggyűjteményétől. Az összes ruhájától és szaténcipellőjétől.

De ez a veszteség... ez volt a legrosszabb. Egyikhez sem hasonlított az eddig elszenvedettek közül. Először fordult elő vele ugyanis, hogy ellopták tőle a szavakat, amelyeket papírra vetett.

Rezzenéstelenül állt a szoba közepén, szemben az újsággal, amelyet a húga a kezében tartott. Levegőt sem vett, mozdulni sem bírt.

Hogyhogy nem reszketek?

Vagy talán mégis reszketett? Minden annyira kaotikusnak tűnt ebben a pillanatban. Teljesen összezavarták az előtte kavargó szavak. Teltek-múltak a másodpercek. Verity próbált levegőhöz jutni. Igyekezett meggyőzni magát, hogy vegyen egy mély lélegzetet. Beszív. Kifúj. A legegyszerűbb a testfunkciók közül. És ő nem volt képes megtenni. A levegő továbbra is megrekedt a mellkasában, méghozzá fájdalmasan.

– Ezek nem mind... a te szavaid – mormolta Livvie megdöbbentő optimizmussal, amit az életnek még nem sikerült összezúznia tizenhét éves lelkében. – Elolvastam.

Csak néhány szó, vagy mindegyik... nem a mennyiség számított. Elvették őket tőle, és velük együtt a pénzt is, amit az újságcikkek írásával keresett. Azt a bevételt, amelyre szüksége volt, hogy legyen miből eltartania magát, a húgát és Berthát, az egykori dajkájukat, aki most a mindenesükként tevékenykedett. És ezzel Verity biztonságát – mindhármuk biztonságát – sodorták veszélybe.

De a pénznél jóval többről szólt a dolog...

– A cím nem egyezik – jegyezte meg Livvie csendesen.

Verity egy pillanatra behunyta a szemét.

– Mindig is túl hiszékeny voltál.

– Csend legyen, Bertha! – csattant fel Livvie szigorúan, és a szavai úgy hangzottak, mintha egy nála legalább tíz évvel idősebb nő mondta volna őket. – Ne is figyelj rá, Verity! – folytatta gyengéden. – Nem vagy hiszékeny. Nem az, és ezt te is jól tudod, Bertha.

És mégis, az egykori dajkájuk véleménye semmit sem jelentett ahhoz képest, amit ez a pillanat jelképezett.

Bertha felhorkant.

– Nem tudok én semmi ilyesmit – tiltakozott, méghozzá olyan kíméletlen őszinteséggel, amilyen lehangoló a londoni nap volt. – Ugyanolyan idealista és reménnyel teli, mint amilyen az anyátok volt.

Az anyjuk egy skót fogadós lányaként jött a világra, és ennek köszönhetően legnagyobb szerencsétlenségére találkozott – és szerelembe esett – egy becstelen arisztokratával, aki sosem vette el feleségül.

És mégis, a legnagyobb irónia a dajkájuk szavaiban az volt, hogy Verity mindig is büszkén hirdette: ő semmiben sem hasonlít arra a nőre, aki életet adott neki. Nem azért, mert nem szerette az anyját. Igenis szerette. De nem vágyott arra, hogy megismételje azokat a hibákat, amelyeket az a reménytelen romantikus elkövetett.

Ezen a téren viszont Verity nagyon is reményteli volt.

A jövőjével kapcsolatban.

De nem is egyszerűen egy jobb jövőben reménykedett... Hanem azt remélte, hogy teljes mértékben az irányítása alatt tarthatja. Önmaga és Bertha, de ami még ennél is fontosabb, Livvie érdekében.

A húga megköszörülte a torkát.

– Szeretnéd, ha felolvasnám neked a cikket? – mormolta.

Majd én elolvasom. Verity szerette volna fennhangon is biztosítani erről a húgát, de nem volt rá képes. Kitépte a testvére ujjai közül az oldalakat, és kényszerítette magát arra, hogy minden egyes, nyomtatásba került szót végigolvasson. Az összes bekezdést, amelyeket egy olyan történet részeként fűztek össze, ami hozzá tartozott, mégis más aratta le érte a babérokat.

MEGKERÜLT A JOGOS ÖRÖKÖS

Végre van egy nevünk. Kavarognak a kérdések. Úgy burkolják be az előkelő társaságot, mint a gomolygó köd a sötét utcákat, amelyek otthont adnak annak az embernek, akinek a személyazonosságát mindenki kétségbeesetten szeretné megismerni.

Verity képtelen volt tovább olvasni a cikket. Kavargott a gyomra, és görcsbe rándult a hasa az idegességtől. Rejlett némi igazság abban, amit Livvie mondott. Nem minden egyes szó tartozott Verityhez, amit nyomtatásban látott a Londoner című újság hasábjain. Csak a legfontosabbakat mondhatta a magáénak. Akadt néhány jellegtelen leírás, amely teljesen felesleges volt, nem vitte előrébb a cikket, csak levont az eredeti vázlat értékéből. Ezek valaki másnak a tollából származtak.

Nem Verityéből.

Mindjárt elhányom magam...

– Az átkozott gazember! – A kiáltás egy mélyen megbúvó helyről szakadt ki, onnan, ahol a haragja fortyogott. Verity félrelökte a lapokat, azok pedig zizegve szálltak a levegőben, amíg a gyors kezű húga el nem kapdosta őket.

– Odaadtad neki? – akarta tudni Bertha.

– Nem. – Verity ökölbe szorította, majd ellazította a kezét. – Ellopta.

Nem más, mint Mitchell Fairpoint.

Verity elkezdett fel-alá járkálni. Azonnal gyanút kellett volna fognia, amikor a férfi átengedte neki a megbízást. Mivel az újság, oly sok másikhoz hasonlóan, nehézségekkel küszködött, csak a legsikeresebb riporterek reménykedhettek további megbízásokban. Éppen ezért nagy volt a versengés, hogy megtarthassák az állásukat, aminek a kimenetele azon múlott, hogy ki tud jobb cikkeket írni és nagyobb olvasótábort bevonzani.

Verity egyre kétségbeesettebben járkált fel-alá. Sötét szoknyája valósággal csattogott a bokája körül, a suhogó hang, amelyet az anyag kiadott magából, egyszerűen őrjítő volt.

Éveken keresztül harcolt ezért a helyért a Londoner szerkesztőségében. A legalantasabb feladatokat is hajlandó volt elvállalni. Végre sikerült előlépnie riporterré. Unalmas ügyekről tudósított, amelyeket kizárólag az előkelő társaság tagjai találhattak és találtak érdekesnek... egészen mostanáig. Eddig a megbízásig... Ez is egy arisztokratáról szólt, de ez volt az első cikk, aminek volt súlya. A történet, ami után sóvárgott a világ. A történet, ami képes lett volna megmenteni őt... és a családját. Aminek a segítségével kikerülhettek volna az apró lakásukból, London egyik legveszélyesebb részéből.

Leszállította a történetet, csak hogy aztán elorozzák tőle.

Verityből minden erő elszállt. Hirtelen megtorpant, majd leereszkedett a szokásos helyére, az egyik konyhaszék szélére.

Vége. Búcsút mondhat neki. Hacsak...

– Nem érhet így véget – suttogta.

– De igen – motyogta Bertha, amivel sikerült kiérdemelnie egy fintort Livvie-től. – Csak egy ürügyet kerestek, hogy kitehessék a szűrödet, és most már meg is van nekik.

Igen, Bertha igazat beszélt. Verity görcsösen nyeldekelt. Mindössze tizenkét éves volt, amikor alkalmazták. Egy egyszerű kislány. Még az apja segített neki hozzájutni a pozícióhoz, mielőtt távozott volna az élők sorából. És az ott töltött idő alatt Verity minden lehetséges minőségben dolgozott a Londonernél. Padlót sepert, és rendben tartotta az egész épületet. Utána előléptették írnokká, végül pedig... riporterré.

A tulajdonos fia, az a szánalmas gazember, akit Verity az első találkozásuktól fogva gyűlölt, mind ez idő alatt unalmon és megvetésen kívül semmit sem mutatott a családi vállalkozás iránt.

Amióta pedig az a mihaszna alak, akinek fogalma sem volt arról, hogyan is működik az újság, átvette a gyeplőt a korosodó apjától, Verity arra kényszerült, hogy harcoljon a megélhetéséért.

Mindössze azért, mert nőnek született.

A férfit nem érdekelte, hogy Verity csaknem az élete felét az átkozott szerkesztőségben töltötte. A munkája minősége sem számított neki.

Vagy a szenvedélye.

Készen állt Verity menesztésére, és képes lett volna hagyni, hogy egy tolvaj vegye át a helyét.

– Csak a holttestemen keresztül – sziszegte összeszorított fogakkal Verity. Ezután nagy lendülettel felpattant a helyéről, a fogashoz rohant, és valósággal letépte róla a köpenyét.

– Ez nem a legjobb időpont arra, hogy beszélj vele – jegyezte meg Livvie, aki megsejtette, mi Verity szándéka, és sokkal nagyobb önuralmat tanúsított, mint a nővére.

– Dehogynem, az ördögbe is! – Verity felkapta a kalapját, és a fejébe nyomta.

Mintha csak gúnyt akarna űzni a puszta ötletből, villám cikázott keresztül a délutáni égbolton.

– Kénytelen vagyok egyetérteni a lánnyal – jegyezte meg Bertha figyelmeztetően, miközben Verity kapkodó mozdulatokkal ügyetlenül masnira kötötte a kalapja szalagjait.

– Hamarosan jövök – közölte, majd magához vette a Londoner reggeli kiadását és az apró kézitáskáját.

Kiszáguldott a lakásukból. A lenti pékségből felszálló illatok, a péksütemények és a frissen sült kenyér aromája, ami áthatolt a vékony falakon, és amit mindig olyan megnyugtatónak talált, most émelyítően édeskésnek bizonyult.

Verity olyan gyorsan viharzott le a keskeny lépcsőn, hogy megbotlott a legalsó lépcsőfokon. Elkapta a korlátot, nehogy elvágódjon. Amikor ismét szilárd talajt érzett a lába alatt, nekilódult az ajtó felé, amely Kelet-London egyik zsúfolt utcájára nyílt.

Az utcák tele voltak élettel, nagy volt a zaj. A boltosok kapkodva próbálták eladni az árujuk maradékát, bármi volt is az aktuális kínálatuk aznapra, még mielőtt szakadni kezdett volna az eső.

Verity elhaladt egy az ékszereit áruló cigány asszony mellett, és megszaporázta a lépteit. Előreszegezte a tekintetét, és ügyesen kerülgette a többi gyalogost. Olyan bőszen masírozott, hogy a szoknyája mérgesen suhogott a léptei ritmusára. Miközben utat tört magának az ismerős útvonalon, amelyet olyan sokszor bejárt az elmúlt tizennyolc év során, hevesen emelkedett és süllyedt a mellkasa a megerőltetéstől és persze a lelkében lángoló haragtól.

Egyre közelebb ért a Londoner szerkesztőségéhez. Tántorogva megtorpant. A tekintete megállapodott a csinos kis épületen, az egyetlen fehér folton a szürke és barna, stukkóval díszített intézmények sorában.

Sikerült állást kerítenem neked, kicsikém. Még a gondolatát is gyűlölöm, hogy ilyen jövő vár rád. Azt kívánom, bárcsak jobb lehetne. Azt akarom, hogy jobb legyen...

És az, amit az apja biztosított számára, a legtöbb volt, amiben balkézről született lánygyermekként valaha is reménykedhetett.

Az apja elérte, hogy legyen munkája. Törődött vele annyira, amennyire bármelyik csődbe ment arisztokrata törődhetett a fattyúnak született lányával.

És Verityt csupán egy hajszál választotta el attól, hogy mindent elveszítsen.

Egy pillanatra lehunyta a szemét, és arra összpontosított, hogy szép lassan vegyen egy mély lélegzetet. Aztán még egyet.

Amikor ismét kinyitotta a szemét, kihúzta magát, és már indult is a csatába. Felvonult azon a néhány lépcsőfokon, és remegő kezével a kilincs után tapogatózott.

Elátkozta a remegést, mint a gyengeség jelét, aztán feltépte az ajtót, és beviharzott.

Jöttére nem halkult el a lárma a helyiségben. A lapzárta szorításában dolgozó újságírók és szerkesztők még csak a fejüket sem emelték fel a feladataikból, nem hagyták, hogy bármi is elterelje a figyelmüket.

Miután becsukta maga mögött az ajtót, Verity végigjártatta a tekintetét a helyiségen, ellenőrizte a takaros rendben sorakozó asztalokat. Az összes férfi a munkájába mélyedt, Miss Wright pedig, az egyetlen másik nő az alkalmazottak között, éppen a tintatartókat töltötte fel. Simán lehetett volna ez is egy olyan nap, mint a többi. De nem olyan volt.

– Elnézést, hölgyem! – mormolta Miss Wright, amikor elsietett Verity előtt, hogy feltöltse annak a bizonyos férfinak a tintatartóját.

Verity szeme résnyire szűkült a haragtól.

A tollát a lap fölé tartva Mitchell Fairpoint felnézett a papírjaiból. Éjsötét haját hátrasimította, az orra a kelleténél jobban elvékonyodott, a tekintete pedig túlságosan is számító volt. Rendkívül ördögien nézett ki.

– Maga fattyú! – sziszegte Verity, és valósággal átröpült a helyiségen.

Ez már eljutott a szerkesztőségben tevékenykedők tudatáig. Kiáltások harsantak Verity becsmérlő szavainak a visszhangjaként, ő azonban tudomást sem vett a szánalmas, sértett önérzetű alakokról. Az összes haragját egyetlen személyre összpontosította. Nagy csattanással lerakta a táskáját Fairpoint asztalára.

– Lopott tőlem!

A férfi szorosan összepréselte pengevékony ajkát, és végigsimított a tenyerével a felöltője elején.

– Hogy merészeli?

Veritynek nem kerülte el a figyelmét, hogy a férfi a helyén maradt, ami szándékos sértés volt. Így űzött gúnyt belőle. Ennek hatására Verity minden korábbinál jobban felbőszült. A férfi makulátlanul tiszta asztalára támaszkodott, és előrehajolt.

– Merészelem, mert ez az igazság – sziszegte. – Maga lopott tőlem.

– Nem tűröm, hogy egy magafajta kétségbe vonja a becsületemet, Miss Lovelace.

Verity elbizonytalanodott. Egy pillanatig azt hitte, hogy a férfi talán a születése körülményeire céloz. Ami lehetetlen volt. Kizárólag az idősebb Mr. Lowery tudott a dologról, ő pedig megesküdött Verity apjának, hogy megőrzi a titkát.

Fairpoint felkiáltott.

– Hé, vigyázzon! – Ezután előkapott egy kendőt a zsebéből, és letörölte a tintát, amelyet Miss Wright öntött az ujjaira.

– Elnézést kérek, uram! – mormolta a fiatal nő. Amikor megfordult, a tekintete pár másodperc erejéig egybekapcsolódott Verityével. Egy szinte észrevehetetlen biccentéssel biztosította őt arról, hogy helyesli, amit tesz, majd elsietett, hogy feltöltse a tintatartókat egy másik asztalon.

– Jobban tenné, ha távozna, Miss Lovelace. Nincs időm erre. – Fairpoint hessegető mozdulatot tett a kezével, mintha csak valami bosszantó gyerektől próbálna megszabadulni. – Ideje nekilátnom a következő cikkemnek.

A következő cikkemnek.

Az ő cikkének.

Mintha az Elveszett Gróf története valaha is az övé lett volna.

Az asztal túloldala felől Miss Wright ismét vetett egy jelentőségteljes pillantást Verityre. A néma támogatás erőt adott neki. Ez az igazságtalanság, a küzdelem, amelyet Verity vívott a helyéért ebben az irodában, valamint azért, hogy megkapja a neki kijáró tiszteletet, nem csak róla és a saját biztonságáról szólt. Jóval több volt ennél. A másik nőt is érintette, aki már öt éve itt dolgozott, de akinek egészen a mai napig nem voltak hajlandóak semmiféle értelmes feladatot juttatni. És bár mostanáig ez nem is tudatosult benne, egészen addig, amíg sikerült megtartania az itteni pozícióját, Verity élő emlékeztetőül szolgált, miszerint a nők többre is képesek, és jóval többek is lehetnek ezekben a szakmákban, amelyeket a férfiak olyan elszántan próbáltak kisajátítani maguknak.

Verity vöröset látott a dühtől. Sziszegve lesöpörte a kezével a papírokat Fairpoint íróasztaláról.

– Fattyú!

Kiáltások harsantak, méltatlankodó ordítások, amelyek csak tompán jutottak el Verity agyáig a fülében zubogó vér miatt.

– Miss Lovelace, elég legyen ebből!

Ez a hang sikeresen áthatolt a haragja falán, és Verity egyszerre több dologra is figyelmes lett. Az alkalmazottakra, akik – Miss Wrightot leszámítva – mind férfiak voltak, kísérteties csend borult, és elszörnyedve meredtek rá. A szerkesztőség közepén pedig egy bosszús alak állt. Egy alak, aki csak ritkán tisztelte meg a helyet a jelenlétével. Egy férfi, aki az embereire hagyta a napi ügyek intézését, és csak olyankor látogatott el hozzájuk, amikor kedve támadt a tulajdonos szerepében tetszelegni.

És éppen ezen a napon kellett felbukkannia!

Veritynek felkavarodott a gyomra.

– Mr. Lowery! – mormolta megkésett üdvözlésként, rekedt hangon.

A szeme sarkából látta Fairpoint önelégült képét, és ökölbe szorította a kezét az oldala mellett, nehogy a tíz körmével essen neki a gazember arcának.

– Beszélni akarok magával az irodámban. – Mr. Lowery arra sem vette a fáradságot, hogy ellenőrizze, követi-e. Átvágott a helyiségen.

Verity felkapta a táskáját, valamint a példányát a Londonerből. Nagy dérrel-dúrral megkerülte az asztalt, és közelebb hajolt Fairpointhoz.

– Még nem végeztünk – suttogta.

– Mi nem is – értett egyet vele Fairpoint tenyérbemászó vigyorral. – Meg merném kockáztatni, hogy csak az egyikünk végzett.

Veritynek felizzott a tekintete, és készült rávetni magát a szavai és a jövője elbitorlójára.

– Miss Lovelace – csattant fel Lowery, és a hangja messzire szállt az irodájából –, nem szeretem, ha megvárakoztatnak!

– Azt javaslom, hogy siessen, Miss Lovelace – szolgált kéretlen tanáccsal Mr. Fairpoint, miközben rendet rakott az íróasztalán. – Biztos vagyok benne, hogy mára már enélkül is eléggé felbőszítette Loweryt.

Verity akkora erővel szorította ökölbe a kezét, hogy töredezett körmei a bőrkeményedésekkel teli tenyerébe mélyedtek, de a durva bőr minden fájdalmat eltompított. Amikor odaért az irodához, egy pillanatra megállt odakint. Mindig légy összeszedett! Mindig őrizd meg az önuralmadat! Sohase mutass semmiféle érzelmet! Ezek voltak az elvárások, amelyeknek mindegyik nőnek meg kellett felelnie, aki azt akarta, hogy komolyan vegyék ebben a szakmában – vagy bármelyik másikban. A nők nem engedhették meg maguknak, hogy dühöngjenek, akkor sem, ha rettenetesen nagy igazságtalanságokat követtek el velük szemben. A nőktől még olyankor is elvárták, hogy teát töltsenek, és alázatosan viselkedjenek, amikor a férfiak egymás arcába vághatták a kesztyűjüket, vagy felpofozhatták egymást, hogy aztán találkozzanak egy mezőn, és párbajozzanak egymással.

Veritynek szándékában állt harcolni a munkahelyéért. Rendezte a vonásait, hogy higgadtnak tűnjön, bármennyire is nem érezte annak magát, és összekulcsolta a kezét maga előtt, aminek köszönhetően a táskája minden mozdulattól lágyan himbálózott.

– Mr. Lowery! – mormolta, és belépett az irodába.

A férfi szóra nyitotta a száját.

– Szeretnék beszélni magával, ha megengedi – folytatta Verity, mielőtt Lowery megszólalhatott volna. Mielőtt elbocsáthatta vagy felelősségre vonhatta volna a szerkesztőségben tanúsított helytelen viselkedéséért. – A legújabb kutatásomról, amit az Elveszett Gróffal kapcsolatban végeztem, valamint a róla szóló cikkemről.

– Elveszett Örökös. Fairpoint így jegyezte le.

Verity akkora erővel szorította össze a fogait, hogy hallani lehetett a csikorgásukat az irodában, és hevesen lüktetett a halántéka is. Kényszeredett mosolyra húzta a száját, amely sokkal inkább egy grimasznak érződött.

– Á, igen. – Verity előrelépett. – Ám amikor megírtam a történetet, eredetileg az Elveszett Gróf címet adtam neki, mivel, nos, az illető úriember, akinek nyoma veszett – és aki még mindig rejtőzködött a világ elől –, tényleg egy gróf.

– Az Elveszett Örökös jobban hangzik – vágta rá Lowery türelmetlenül. – A cikkek címe adja el az újságot.

De vajon tényleg ez volt a helyzet? Verity inkább úgy vélekedett, hogy a tartalom az... Tekintve azonban, hogy mennyire bizonytalan volt a pozíciója és a jövője ezen a helyen, nem állt szándékában vitába szállni a megállapítással.

– Megengedi? – kérdezte, és a főnökével szemközt álló szék felé intett, majd letelepedett rá, még mielőtt a férfi kitehette volna a szűrét. – Ez, ahogy azt maga is jól tudja – kezdte higgadtan –, az én történetem volt, az én megbízásom.

Mr. Lowery elővett egy szivart a felöltőjéből, és az asztala sarkán álló gyertyához érintette a végét. Verity orrcimpája rángatózni kezdett az átható szagtól, de tudomást sem vett róla. Helyette a Londoner főszerkesztőjének az arcára összpontosította a figyelmét, aki az egészségre káros dohányrudat pöfékelte.

– És?

És? Csak ennyi?

Verity letette a táskáját a padlóra.

– És Mr. Fairpoint ellopta a cikkemet. Egyszerűen aláírta a nevét, és a sajátjaként nyújtotta be magának. – Verity letette a bűnjelként szolgáló lapokat a férfi asztalára.

Lowery azonban még csak egy pillantást sem vetett rájuk. Szippantott egyet a szivarjából, majd leveregette róla a hamut az asztalán álló ezüst hamutálcába.

– Nem érdekel a rivalizálás, ami maga és Fairpoint között zajlik. – Rivalizálás. Lowery így tekintett a dologra. És természetesen Verityt holmi hisztérikus nőszemélyként könyvelte el, ahelyett hogy elismerte volna, hogy ő az, akit valójában megkárosítottak. – Nekem mindössze egyetlen dolog számított, Miss Lovelace – folytatta Lowery, és az asztalára támasztotta a könyökét –, az pedig a cikk volt.

Verity megélhetése a szavakon múlott. És ennek köszönhetően az írói agya két szóba kapaszkodott, miközben Lowery az ajkához emelte a szivarját, és lassan, megfontoltan szippantott belőle egyet: „számított” és... „volt”. Mindkettő múlt időben. Verity azonnal pánikba esett, és vadul dobogott a szíve a mellkasában. Tudta, hogy nem számíthat semmiféle jóvátételre az ellene elkövetett méltatlanság miatt. Lowery az imént tette egyértelművé, hogy nem érdekli a dolog. Csak a nyereséget tartotta valamire.

És éppen ezért, miközben a férfi egy egyenetlen kört alkotva kifújt egy nagy adag füstöt, Verity úgy döntött, stratégiát változtat, és az ellopott története helyett inkább az itteni jövőjéért száll harcba.

– Van egy ötletem, amiből remek cikk születhetne az Elveszett Gróf... Örökös kapcsán. – Úgy kellett kipréselnie magából azt a borzalmas címet.

Erre már Lowery is felkapta a fejét.

– Igen?

Most, hogy a világ megismerhette az eltűnt arisztokrata nevét, mindenki majd elepedt azért, hogy újabb és újabb részleteket tudhasson meg a férfi életéről és a tartózkodási helyéről. Ugyanolyan hevesen sóvárogtak utána, mint az angolok a tea után.

Veritynek sikerült felkeltenie Lowery érdeklődését, most már csak annyi volt a dolga, hogy fenn is tartsa.

– Mindenki szeretné közelebbről is megismerni...

– Elég legyen, Miss Lovelace! Ne vesztegesse az időmet ezzel a drámai előadással! – csattant fel a férfi, és egy újabb füstfelhőt eresztett ki a szája sarkánál. – Tud bármiféle információval szolgálni az úriemberről, vagy sem?

Nem. Egyelőre legalábbis nem tudott. Verity éppen ezért kitért a kérdés elől.

– Minden egyes publikációval felvethetünk lehetőségeket azzal kapcsolatban, hol is lehetett a gróf...

– Lehetőségeket? – Lowery ráncolni kezdte a homlokát. Az öt barázda egyértelművé tette, hogy nincs elragadtatva az ötlettől.

Verity lelkesen bólogatott.

– Ó, igen! – Nem sok olyan dolog akadt, amit Verity ne lett volna hajlandó megtenni a túlélés érdekében. – Lehetőségek. El tudja képzelni őket?

– Nem – vágta rá Lowery közömbösen. – A maga feladata, hogy elmondja nekem, pontosan mik is azok.

– Nos. – Verity fejében egymást kergették a gondolatok, miközben azon töprengett, mi lenne a legmegfelelőbb tálalás. Mivel házasságon kívül született, ráadásul az édesanyja túl korán távozott az élők sorából, gyerekkorától fogva kénytelen volt egyedül boldogulni a világban, és nagyon gyorsan megtanulta, pontosan milyen jövő is vár egy egyedülálló fiatal nőre. Bár az hozzátartozik az igazsághoz, hogy az idő előrehaladtával első kézből volt kénytelen megtapasztalni, hogy a nőket illetően a világ nem tesz megkülönböztetést különféle korosztályok szerint. Kíméletlen, többnyire igazságtalan és kegyetlen minden egyes nővel szemben. Így aztán nem sok olyan dolog volt, amit Verity ne lett volna hajlandó megtenni annak érdekében, hogy megtarthassa a jelenlegi pozícióját a Londoner riportereként. És ez volt a magyarázat arra, hogy most kétségbeesetten próbált eladni valamit, ami mindenféle alapot nélkülözött.

– Miss Lovelace! – csattant fel Lowery ingerülten.

– Felkeltjük a világ érdeklődését, elérjük, hogy többre szomjazzanak. Apró morzsákkal csillapítjuk az éhségüket, amíg végre elő nem kerül a gróf.

Loweryn látszott, hogy fontolgatja a felvetést, de aztán...

– Ez biza nem elég egy cikkhez.

Ördög és pokol!

– Hallatlanul nagy pimaszság, hogy van képe csak úgy beállítani ide, és megpróbálni rávenni arra, hogy olyasmit publikáljak, ami egy nagy semmi. Igazából magam sem tudom, mi a nagyobb pofátlanság... ez, vagy pedig a jelenet, amit az imént rendezett. Az efféle viselkedés nem méltó az alkalmazottaimhoz.

Verity a nyelvébe harapott, nehogy felhívja a figyelmet a tényre, miszerint más hallatlanul nagy arcátlanságokra is sor került a nap folyamán: ott volt például Fairpoint plagizálása. Vagy Lowery szóhasználata: a „biza”!

– Hm, kénytelen vagyok ellentmondani.

A férfi magas homloka ráncba szaladt, keskeny ajkának megfeszült a sarka.

Ó, az ördög vinné el! Verity gyorsan beszélni kezdett, próbálta enyhíteni a főnöke haragját.

– Akarom mondani: minden tiszteletem, uram, de kénytelen vagyok ellentmondani.

– Egészen addig, amíg tiszteletteljes modorban teszi.

Verity arca felderült. Lehetséges, hogy mégiscsak rosszul ítélte meg ezt az úriembert.

– Komolyan?

Mr. Lowery gúnyosan felhorkant.

– Nem, természetesen nem! – felelte ingerülten. Elnyomta a szivarját az ezüst hamutartóban, majd megragadta a lapokat, amelyeket Verity dobott le elé mindössze néhány perccel korábban. – Ez egy cikk.

– Az én cikkem. – Verity nem volt képes megállni, erre muszáj volt rámutatnia. A harag, amelyet a szavai ellopása miatt érzett, csak még hevesebben lángolt a lelkében.

Lowery áthajította az újságot a rendetlen íróasztala fölött.

Verity gyorsan elkapta, és a mellkasához szorította a frissen nyomott lapokat, kissé össze is gyűrte őket, a tinta pedig, aminek még nem volt ideje teljesen megszáradni, befeketítette az ujjait.

– Az újságok működtetése költséges vállalkozás, Miss Lovelace. Az adókkal együtt...

– Ismerem az újságokra kivetett adók mértékét – nyögte ki összeszorított fogakkal Verity. Épp elég nagy baj volt már az is, hogy egy rossz nyelvhelyességgel beszélő pojáca szanaszét cincálta az újságcikkét, semmi szüksége nem volt arra, hogy még azokkal a politikai eseményekkel kapcsolatban is leckéztetni kezdjék, amelyekről széles körű ismeretekkel rendelkezett. – Méghozzá nagyon is – tette hozzá a miheztartás végett. Éppen ez volt az oka a kíméletlenségnek, ami a riporterek körében eluralkodott, akik kétségbeesetten szerették volna megtartani az állásukat.

Mr. Lowery az égnek emelte hosszú orrát, és olyan leereszkedően mérte végig Verityt, hogy a lány ismét csikorgatni kezdte a fogait.

– Amennyiben ez a helyzet, akkor azzal is tisztában van, hogy nem foglalkoztathatom tovább, ha csak ilyen nevetséges ötletekkel képes előállni. Ez édeskevés egy rendes cikkhez. – Azzal a férfi felállt a helyéről. – Megmondtam magának, hogy az alkalmazása feltételeként meg kell írnia a történetet az Elveszett Örökösről.

– Amit meg is tettem. – Verity nem volt képes elkendőzni a hangjában megbúvó kétségbeesést. Teljesen pánikba esve, hevesen kalapáló szívvel követte a munkaadóját, amikor az faképnél hagyta, csak hogy utána elkezdje feltúrni az irodájában található papírhalmokat. Nem lehetett tudni, hogy ezúttal mit veszíthetett el a férfi, csak annyi volt biztos, hogy keresgélés közben folyamatosan motyogott az orra alatt. Verity megállt annak az asztalnak a túloldalán, aminek az átkutatásán a főnöke éppen fáradozott.

– Mindössze egy kis ízelítő lenne, Mr. Lowery. – Ez egy kétségbeesett próbálkozás volt Verity részéről. – Valami, ami felkelti az olvasók figyelmét.

A férfi gúnyosan felhorkant.

– Azt képzeli, hogy lecsapok erre az ötletre?

Az igazat megvallva, mivel Mr. Lowery csak nemrég vette át a napi ügyek intézését az apjától, Verity pontosan erre számított. Mindenesetre jól ismerte a férfiakat, és tisztában volt vele, milyen önérzetesek tudnak lenni, pontosabban, hogy mennyire sérülékeny az önérzetük. Éppen ezért bölcsen nem szólt semmit.

– Jól tudta, hogy az állása a tét.

– Igen, és...

– És négy hónap telt el – csattant fel Mr. Lowery. – Négy hónap. És ez idő alatt mindenféle nevetséges dologról tudósított, de semmit sem hozott nekem azzal a történettel kapcsolatban, amire igazán vágytam.

Az igazsághoz hozzátartozott, hogy nem csupán Mr. Lowery vágyott erre a történetre.

Maxwell grófjának a története után az egész világ epekedett. A férfit kisfiúként elraboltak, majd St. Giles utcáin magára hagytak, miközben a bitorlók a lehető legnagyobb luxusban élték az életüket a gyermek költségén.

Az emberek figyelemmel kísérték azoknak a bukását, akik kifosztották a néhai grófot, valamint a feleségét és a kisfiát. A világnak már csak egy dologra volt szüksége: a jogos helyét visszanyert grófra, valamint egy beszámolóra arról, hogyan sikerült életben maradnia az elmúlt évek során. Mi mindent csinált. És pontosan hol tartózkodott...

Verity megpróbált észérvekkel hatni a főnökére.

– Az úriembernek nehéz a nyomára akadni. Nem akarja, hogy megtalálják. – Kétség sem férhetett hozzá, hogy Lowery éppen ezért adta neki ezt az átkozott megbízást. Hónapok óta próbálta kitenni a szűrét.

– Engem nem érdekel, mit akar az úriember, Miss Lovelace. Az volt az elvárásom magával szemben, hogy találja meg. Azt kértem, hogy készítsen vele egy interjút. Hogy derítse ki, hol volt mostanáig, és mit csinált. És hogy publikálja a történetét az átkozott újságunkban.

Az volt az elvárása... már megint ez a múlt idejű utalás, egy árulkodó előjel Verity jövőjével kapcsolatban. És ha elveszíti az itteni állását... akkor mi lesz?

Hogyan hatna az Livvie jövőjére?

És Bertháéra?

A közös jövőnkre, együtt.

Verity úgy érezte, mintha külső szemlélőként figyelné a saját élete alakulását. Követte Mr. Loweryt, aki felkapott egy ölnyi papírt, aztán utat tört magának a kijárat felé.

Tudta, hogy amint a férfi kilép azon az ajtón, minden remény elvész számára. Többé nem Verity Lovelace lesz, a tiszteletre méltó pozícióval és biztos állással rendelkező hölgy. Egy munka nélküli nő lesz belőle, akinek nincs férje, és akinek teljesen egyedül kell boldogulnia a világban, kitéve a szívtelen férfiak kénye-kedvének és kegyetlenkedéseinek, egy fiatalabb lánytestvérrel, akinek a jólétéért ő felel, és egy bérleti díjjal, amit képtelen lenne kifizetni.

Verity hirtelen visszatért a jelenbe.

– Mr. Lowery! – kiáltott fel, aztán sietős léptekkel megindult a férfi után. Tudomást sem vett a diadalittas mosolyról Fairpoint arcán, helyette megragadta a munkáltatója karját. Mr. Lowery tekintetében felháborodás villogott, amikor megállapodott a merész ujjain, ő azonban nem törődött vele. Kezdett egyre jobban kétségbeesni. – Kérem! – Sokan túl önérzetesek voltak ahhoz, hogy könyörögjenek. Verity azonban elsősorban nem önmagáért tette, hanem inkább valaki másért, és ennek köszönhetően képes volt lenyelni a büszkeségét, és megalázkodni a jövője érdekében. – Szükségem van erre az állásra.

Mr. Lowery lerázta magáról a kezét, aztán odalépett a kabátjához, és belebújt.

– Nekem pedig szükségem volt erre a cikkre. – Mr. Lowery összeszedett néhány dossziét, és belegyömöszölte őket a bőrtáskájába. Ezután célba vette a kijáratot.

Igen, egy nehézségekkel küzdő sajtóorgánum kénytelen volt minden előnyt kiaknázni, Lowery pedig abban reménykedett, hogy a történetnek köszönhetően az újságja ismét a régi fényében tündököl majd.

Verity utánaszaladt, és ismét elállta előle az utat.

– Még egy hetet kérek! – esdekelt már-már kiabálva a helyiségben uralkodó hangzavar közepette.

Lowery megkerülte, és ismét megindult a kijárat felé.

– És maga szerint mégis mit tud elérni egy hét alatt, annak fényében, hogy már eddig is több hónap állt a rendelkezésére?

Remény. Verity számára ez volt a hajtóerő, ennek köszönhetően tudott túlélni egész eddigi élete során.

Mr. Lowery kinyitotta az ajtót, amelyen jeges széllökés áramlott be.

– Végeztünk, Miss Lovelace – közölte a férfi, és felhúzta a kesztyűjét.

Verity követte őt a szabadba. A korábban emberektől nyüzsgő utca mostanra kísértetiesen elnéptelenedett a közelgő vihar miatt, aminek a fejük fölött gomolygó hatalmas, fekete fellegek voltak az előfutárai. A sötétség és a gyászos hangulat szimbólumai... Ez egy jel... Verity gyorsan elhessegette a gerincét bizsergető baljós előérzetet.

– Sikerült haladást elérnem! – kiáltott a munkaadója után. Újabb hazugság.

És úgy tűnt, hogy ezzel a férfi is tisztában van, mert folytatta az útját a közelben várakozó hintója felé.

Verity az ajkába harapott, majd ismét próbálkozott.

– Kiderítettem, hol van. – Egy újabb széllökés vette a szárnyaira a szavait, nyújtotta el a visszhangjukat. Ezzel sikerült elérnie azt, ami egészen mostanáig lehetetlennek tűnt: Mr. Lowery megállt, fél lábbal máris a kocsijában.

Egy gyötrelmes pillanat erejéig Verity azt hitte, hogy bemászik abba a fekete, nyitott hintóba, és elhajt, őt pedig otthagyja teljesen reményvesztetten. Mr. Lowery azonban lelépett az úttestre, és szembefordult vele.

– Három perce van, Miss Lovelace.

Verity megemelte a szoknyája szegélyét, és gyors léptekkel lesietett az épület bejáratához vezető maréknyi lépcsőfokon, hogy csatlakozzon a férfihoz.

– Kiderítettem néhány részletet, ahogy szerette volna.

– Személy szerint maga?

Verity bólintott.

– Tudja, merre lakik? – A hangjából áradó hitetlenkedésből ítélve Mr. Lowery ebben komolyan kételkedett.

Veritynek természetesen halvány fogalma sem volt róla. Sajnálatos módon azonban eléggé kétségbeesett volt ahhoz, hogy könnyen jöjjenek a szájára ezek a hazugságok.

– Igen, tudom.

Mr. Lowery egymáshoz dörzsölte a kesztyűbe bújtatott kezét, és alaposan végigmérte.

Verity nagyon ügyelt arra, hogy mozdulatlanul állja a fürkész tekintetét.

Aztán a munkaadója hirtelen abbahagyta a mustrát.

– Hol van?

Verity dacos elszántsággal szegte fel az állát.

– Miért adnám át csak úgy magának ezt az információt mindenféle ellenszolgáltatás nélkül? – horkant fel gúnyosan. – A legutóbbi cikkemet már így is ellopták tőlem. Azóta kereste az ürügyet az elbocsátásomra, amióta átvette a Londoner vezetését. Így aztán, ha megosztom magával, amit tudok, egyszerűen csak átadja az alkalmazásában álló férfiak valamelyikének, és hagyja, hogy az az illető írja meg a történetet.

Verity egy hosszú pillanatig azt hitte, hogy Lowery a képébe vágja, hogy hazudik, hiszen valóban ez volt a helyzet. De persze a kétségbeesés furcsa dolgokra tudja sarkallni az embert. Mondjuk arra, hogy megbízzon olyanokban, akikben nem lenne szabad. Verity volt erre a legjobb példa.

– A hét végéig van ideje, hölgyem. Péntekig nemcsak a kutatómunkával kell elkészülnie, hanem a megírt cikket is az asztalomon akarom látni.

Verityt túláradó boldogság kerítette a hatalmába. Azonnali és kézzelfogható.

– Rendben, uram – vágta rá habozás nélkül. A megkönnyebbülése valódi volt, annak ellenére, hogy a biztosítéka Lowery felé egy üres frázis volt csupán.

Mr. Lowery felkapaszkodott a hintójába. Egy pillanattal később a kocsisa becsukta mögötte az ajtót, a jármű pedig mozgásba lendült.

Verity csak állt ott, az arca olyan volt, mint egy kifejezéstelen maszk, és egy tapodtat sem moccant, amíg a kocsi el nem távolodott tőle. Attól tartott ugyanis, hogy a Londoner tulajdonosa még mindig rajta tartja a szemét, és próbálja kideríteni, hazudott-e neki.

Amikor viszont a kocsi végül eltűnt a kísértetiesen kiüresedett londoni utcákon, Veritynek megereszkedett a válla.

– Ó, az ördög vinné el! – suttogta. Valósággal repesett az örömtől, annyira megkönnyebbült. Reszkető kezével a térdére támaszkodott, és előrehajolt.

Egy hét. Vásárolt magának még egy hét biztonságot.

Ez az emlékeztető az általa tett ígéretre, arra, amin innentől kezdte az egész jövője múlott, sikeresen elhomályosította a megkönnyebbülését.

Egy újabb hét állt a rendelkezésére, hogy felkutassa a férfit, aki nem akarta, hogy rátaláljanak. És arra, hogy elmeséljen egy történetet, amelyet a főnöke – és az egész világ – hallani akart.

A délutáni égbolton, ami majdnem fekete volt a közelgő baljós vihartól, villámlás cikázott keresztül. Ennek nyomán Verity tudatába kezdett betörni a valóság, ahogy máskor is.

Elmormolt néhány átkot az orra alatt, majd visszarohant az épületbe, felkapta viseltes, barna köpenyét, valamint a kalapját meg a bőr kézitáskáját, aztán ismét kilépett a szabadba.

Abban a pillanatban, amint a lába a kövezethez ért, megnyíltak az ég csatornái. Az özönvízszerű eső kérlelhetetlenül hullott alá az égből. Néhány pillanat leforgása alatt szétlapította Verity kalapját, és patakokban folyt végig az arcán.

Ő köpködve próbált megszabadulni a száját megtöltő víztől, majd futva tette meg a lakásához vezető rövid utat. A csizmája belemerült egy hatalmas pocsolyába. A mocsok és a hideg áthatolt a vékony, töredezett talpon. Így mire felvonszolta magát a lakásához vezető lépcsőn, mind ő maga, mind pedig a ruhái csuromvizesek lettek.

A húga azonnal ajtót nyitott neki.

– Elkapott az eső – motyogta Verity, rámutatva a nyilvánvalóra.

A testvére megragadta a karját, és bevezette a lakásba.

– Azt látom. Rettenetesen nézel ki – állapította meg.

– M-mindig sz-számíthatok a-az őszintesé-ségedre – felelte Verity gyengéden, bár szó szerint vacogott a foga. Ledobta a táskáját, az pedig a keményfa padlónak ütődött, és azonnal egy kis tócsa keletkezett alatta.

A húga viszonozta a mosolyát.

– Ez csak természetes – mosolygott. Mindig csak mosolygott. Vajon akkor is ez lesz a helyzet, ha kihajítják őket a lakásukból, és arra kényszerülnek, hogy az utcán éljenek?

Verity gyomrát görcsbe rántotta a rettegés. Ha vele történne valami, mi lenne vajon Livvie-ből? Ez olyasmi volt, aminek nem sok figyelmet szentelt – egészen mostanáig. Addig, amíg kézzelfoghatóvá nem vált a munkanélküliség fenyegető réme. Minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy gondoskodjon a húgáról, de ezáltal sebezhetővé tette: egy tizenhét éves lány volt, aki nem tudott megfelelően gondoskodni magáról.

Livvie ráncolni kezdte a homlokát.

– Mi a baj?

A húgának semmi sem kerülte el a figyelmét. Verity látványosan kicsavarta a vizet a szoknyájából.

– Fázom – hazudta, az elázott szoknyákról ugyanis sokkal könnyebb volt társalogni egy fiatal lánnyal, mint a lehetőségről, hogy hamarosan talán hajléktalanok lesznek.

– Gyere ide! – mormolta Livvie, majd térdre ereszkedett Verity mellett, és nekilátott, hogy segítsen a nővérének megszabadulni a túl szűk csizmájától, amely vészesen közel állt ahhoz, hogy a darabjaira hulljon szét. – Ez már nem sokáig lesz használható, Verity. – Livvie elszántan küzdött az ősrégi lábbelivel.

– T-tudom. – Nem volt pénzük ilyesmire. A jelen helyzetben semmiképp. Nem, amikor a jövőjük ennyire bizonytalan lábon állt.

– Ó, ördög és pokol! – suttogta a húga.

– Livvie – korholta Verity gyengéden. – Nem kellene... – Lenézett... és elszorult a torka. A húga a magasba emelte az ütött-kopott lábbelit, a másik kezében pedig ott hevert egy apró, kör alakú bőrdarab, amely egykor a talpat fedte. Verity lehunyta a szemét, és az ajtónak támaszkodott. – A pokolba!

– Megjavítjuk – biztosította a húga sietve.

Csakhogy arra esélyük sem volt.

– Semmi baj – felelte Verity kimerülten. Sokkal nagyobb gondjaik is voltak annál – ebben a pillanatban legalábbis –, mint hogy a harisnyás lába a jövőben ki lesz téve a londoni elemeknek.

Livvie felhorkant, aztán nekilátott, hogy lesegítse Verity másik csizmáját is.

– Kölcsönveheted az enyémet, amikor dolgozni mész.

Amikor dolgozni mész...

Verity az ajkába mélyesztette a fogait.

– Nem aggódom a csizmám miatt.

Ennek hallatán szemfüles húga azonnal felkapta a fejét. Fürkész tekintete megállapodott Verity arcán, majd lassan felállt.

– Mi a baj?

Verity habozott.

– Semmiség.

Livvie-nek ennek hallatán azonnal felizzott a tekintete.

– Még csak gondolni se merj rá!

– Mi...

– Meg ne próbáld eltitkolni előlem az igazat! Mi nem teszünk olyat. Annak ebben a családban nincs helye.

Nem, valóban nem titkolóztak. Csak Verity. Hogy megvédhesse Livvie-t, méghozzá a legjobb képességei szerint.

– Elbocsátott, nem igaz? – Bertha bukkant fel a konyhából. – Elég nagy ostobaság volt tőled azt hinni, hogy valaha is komolyan vesznek majd azon a területen. Férfiaknak való munka az – jelentette ki, és enyhe szánalom bújt meg a szemében és a szavaiban is.

Verity komoran meredt az idősebb, foghíjas asszonyra.

– Csend legyen, Bertha! Ez nem igaz!

A testes asszonyság odavonult hozzá.

– És mindenféle hiú ábrándokkal tömted tele ennek a fejét itt, pedig az egy olyan luxus, amit a nők nem engedhetnek meg maguknak.

Igen, mert a világ összes nője számára csupán kétféle sors létezett: a tiszteletre méltó házasság... vagy pedig a szégyen útja, amikor a nő valami férfi ágyában találta magát, mint ahogy az Verity anyjával is történt.

Miközben Bertha a világ dolgaival kapcsolatban leckéztette Livvie-t, Verity az ajtóhoz sétált a csuromvizes harisnyájában, és becsukta. Ezután vett egy mély lélegzetet, és a tekintete ide-oda járt a két nő között.

– Amikor eljöttünk Epsomból, tudtuk, hogy nem lesz könnyű, mégis túléltük.

– Mert az apád munkát szerzett neked – vágta rá Bertha a tőle megszokott kíméletlen őszinteséggel.

Livvie már nyitotta volna a száját, hogy válaszoljon, Verity azonban megszorította karját, és belefojtotta a szavakat, amelyek óhatatlanul is a védelmezésébe torkolltak volna.

– Nem bocsátottak el. – Ez a kijelentés elűzte az aggodalmas kifejezést a húga tekintetéből. – Kaptam egy újabb lehetőséget...

Bertha gúnyosan felhorkant.

– Meg kell találnod azt az átkozott herceget.

– Ő egy gróf – motyogta Verity, és küszködve próbálta kioldani a nyakánál lévő kapcsot. – De igen. Ő az oka.

Livvie félresöpörte Verity kezét, és maga látott neki a feladatnak. Levette róla a ruhadarabot, és kiterítette a lakásukban található két szék egyikére.

– Már próbáltál ráakadni, de nem jártál sikerrel. Miért nem találsz ki egyszerűen valamit?

– Azt nem tehetem, Livvie – felelte Verity gyengéden. Foglalkozott már hamis információk terjesztésével. Az egész létezése egy nagy hazugságra épült London külvárosában.

Bertha kétszer is az asztalra csapott.

– A lánynak igaza van. Állj elő valami történettel!

Verity a dereka köré fonta a karját. Bertha és Livvie természetesen hasonlóképpen gondolkodtak. Az is igaz, hogy a kétségbeeséstől vezérelve az emberek gyakran hoztak olyan döntéseket, amelyeket más körülmények között nem hoztak volna meg. Verity a legszívesebben megtette volna értük és saját magáért.

– Nem tehetem – mormolta kimerülten. Akkor nem, ha azt szeretné, hogy képes legyen tiszta lelkiismerettel a tükörbe nézni.

– Még szép, hogy megteheted! – kiáltott fel Bertha.

Livvie megragadta Verity kezét, a kis konyhaasztalhoz vezette, és leültette.

– Nem értem, miért nem – mondta csendesen. – Az a férfi nem akarja, hogy rábukkanjanak. Nem szeretne a világ színe elé lépni.

– És jobb is, ha senki sem talál rá, én mondom. Bármelyik ember, aki inkább a csatornákban él, mint hogy valami előkelő herceg váljon belőle, őrültebb, mint a néhai György király – motyogta Bertha, aztán elhagyta a konyhát, és megindult a szobája felé.

Miután távozott, Livvie várt néhány pillanatig, utána fél térdre ereszkedett Verity mellett.

– Az emberek egy történetet akarnak – kezdte. – Ők nem törődnek azzal, mi igaz, és mi nem... Egy történet az, amit el lehet adni.

– A lánynak igaza van – csendült fel Bertha hangja kissé tompán az ajtó túloldaláról.

A két lány vetett egy pillantást az idősebb nő szobája felé, majd egymásra néztek, és elmosolyodtak. Nagyon úgy tűnt, hogy Veritynek sikerült találnia egy témát, ami végre egységbe kovácsolta a párost, amelynek a tagjai között olyan gyakoriak voltak a nézeteltérések.

Verity mosolya azonban hamar elhalványult.

– Nem fogok semmiféle kitalált történettel előállni.

– De...

– Ne is kérj arra, hogy megtegyem! Mert amikor fény derül a hazugságra – amit lehetetlenség lenne elkerülni –, pontosan ugyanott fogunk tartani, ahol most. – Azzal a különbséggel, hogy Veritynek esélye sem lenne megtartani az állását, és romokban heverne a jó híre. – Nem fogok hazudni, csak hogy eladhassak egy történetet. – Főleg, ha ehhez valakinek a múltjával kapcsolatban kellene hazudnia.

– A hazugság nagyságrendekkel biztonságosabb, mint az éhhalál – jegyezte meg a testvére.

Verity összerezzent.

– Meg fogom találni.

– És mégis mit akarsz tenni a cél érdekében?

Ahogy ott üldögélt az asztalnál a magányosan táncoló lángba meredve, Verity rádöbbent, hogy fogalma sincs róla. De mindenképpen elő fogja keríteni a férfit. Nem volt más választása. Csak akad Kelet-Londonban valaki, aki tudja, hogy...

Hirtelen eltátotta a száját.

– Mi a baj? – kérdezte tőle Livvie aggodalommal teli hangon.

Verity ügyet sem vetett a kérdésre. Nem a húga szavai kötötték le ugyanis a figyelmét, hanem valami, amit korábban valaki más mondott. Verity mozdulatlanná dermedt. Hiszen az asszony, akit Kelet-Londonnak ebben a részében mindenki csak Bőbeszédű Berthának hívott, hajlamos volt a fecsegésre, szóval ebben nem volt semmi szokatlan.

Mégis... Verity felpattant, és bár Livvie hangosan szólongatta, ő berohant Bertha szobájába. Még a kopogással sem bajlódott.

Amikor az ajtó nagy csattanással kitárult, az asszony még csak fel sem nézett a kötéséből.

– Ezt meg honnan tudtad? – követelt magyarázatot tőle Verity.

Bertha eldeformálódott ujjai egy pillanatra sem pihentek meg.

– Tessék?

Verity átrohant a szobán, és kikapta a kötőtűket a kezéből.

– Olyan férfiként utaltál a grófra, aki jobban szeret a csatornákban élni. – Ez a kijelentés túlságosan is konkrét volt.

A gömbölyded Bertha lusta mozdulattal vállat vont.

– Ezt rebesgetik az utcákon. – Kinyújtotta a kezét, hogy visszavegye a kötőtűit, de Verity elrántotta őket előle.

– Ki rebesgeti? – kérdezte tagoltan, mintha csak egy gyerekhez beszélne.

Az idősebb nő ajka széles, enyhén foghíjas mosolyra húzódott.

– A kedvesem.

A...

Livvie, aki Verity mögött álldogált, kuncogni kezdett.

Bertha komoran összevonta a szemöldökét.

– Csend legyen! Szerinted annyira megdöbbentő, hogy találtam magamnak egy udvarlót?

A lány ennek hallatán csak még jobban nevetett.

Verity jelentőségteljesen végigmérte a testvérét, és amikor végre sikerült elhallgattatnia, ismét Berthának szentelte minden figyelmét. Fél térdre ereszkedett a széke mellett. Ez is egyike volt azoknak a dolgoknak, amelyek abból a kényelmes életből maradtak, amit a gróf halála előtt élvezhettek, bár a kárpitja már erősen ki volt rojtosodva.

– És... ki ez az ember?

– Egy guberáló.

Micsoda...? Verity értetlenkedve ráncolta a homlokát, és vetett egy pillantást Livvie-re, de a fiatalabb lány szintén tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Mi a csuda az a guberáló? – fordult a kérdésével végül Verity Bertha felé.

– Pfff! Az ember azt hinné, hogy valami előkelő dámák vagytok. – Nem pedig fattyúk. A burkolt célzás ott lógott a levegőben... mindenféle sértő szándék nélkül, ennek ellenére most is éppen úgy fájt, mint máskor... A törvénytelen származásuk megbélyegezte őket, akkor is, ha az apjuk egy gróf volt. – Guberráló – ismételte meg az asszony. Egy extra mássalhangzóval toldotta meg és kissé hangsúlyosabban ejtette a szót, mintha attól hirtelen érthetővé válhatna a jelentése Verity számára. – A csatornákban portyázik. Gyűjtöget. Mindenféle szemetet ás elő és szerez meg. Nos, azért szemétnél jóval többről van szó, mert a „szemét” csak egy másik szó a rézre – magyarázta Bertha. – Ez a fickó rengeteg értékes dolgot talál magának odalent, a csatorna szennyes vizében.

Livvie elfintorodott.

– Ez undorító.

– Az meglehet, mégis, azoknak a férfiaknak, akik ezzel foglalkoznak, sokkal több pénzük van, mint a nővérednek, aki riportert játszik egy pletykalapnál.

Verity a sarkára ült. A fejében egymást kergették a gondolatok. Volt értelme a dolognak. Az elmúlt hónapok során, amikor tűvé tette egész Londont, hogy találjon valakit, aki képes akár csak egy halvány utalással is szolgálni az úriember kilétére vonatkozóan, mindvégig rossz helyen keresgélt. Nem a megfelelő embereket kérdezgette. Dióhéjban: Maxwell grófja nem közöttük sétálgatott. Igazából mindvégig ott volt a lábuk alatt, méghozzá szó szerint.

Verity ruhájának az ujját megrántották, ő pedig odakapta a tekintetét.

– Mire gondolsz? – kérdezte tőle a húga.

És Veritynek a lehetetlen küldetés elvállalása óta most először húzódott őszinte mosolyra az ajka.

– Megyek guberálozni.

– Ilyen szó nem létezik – javította ki Bertha, éppen úgy, mint amikor gyerekkorában tanítgatta.

Verity mosolya még szélesebbé vált.

– De most már igen.

{*} A sparky jelentése angolul: ’vidám, élénk’. – A szerk.