Borítószöveg

„Két napja sűrű hóesés. Ez a kurva táj teljesen aláfeküdt már az oroszoknak. Olyan most, mint egy falu a Volga mentén.”

Mára közmegegyezés mutatkozik abban, hogy a naplók képezik a Márai-életmű centrumát. Ezek közül is kiemelkednek a világháborús naplók, mint nélkülözhetetlen kordokumentumok, melyek afféle műhelytanulmányokként és önvallomásokként is értelmezhetők. Márai az 1945-ös naplóban a háború fojtogatta és pusztította főváros egyedülálló rajzát adja. A humanizmus, az európai értékek, a lelkiismeret nevében igyekszik számot vetni a veszteségekkel, egy világ pusztulásával, az eltévelyedett ország sorsával. Közben saját magánemberi-írói lelkiállapotát is elemzi: végtelenül bensőséges hangon, megkapó őszinteséggel, vívódásait, kétségeit, kétségbeesését, szégyenérzetét sem titkolva. Legfőképpen pedig keresi, miként lehet morálisan elfogadható feleletet találni a zavaros új világ kihívásaira.

„Naplóiban élete fő művét írta meg Márai.” (Bod Péter, Népszava)

Copyright © Márai Sándor jogutódai,
S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség
közvetítette.

© 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Második, javított kiadás

Szerkesztette Kőrizs Imre

Az utószót írta Bazsányi Sándor

ISBN 978-963-620-319-1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

Kézirat-előkészítő Sain Gábor

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borító Tillai Tamás tervei alapján készült

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kiadásunkról

Élete nagyobbik felében, 1943-tól 1989-ig Márai naplót vezetett, amelyet minden bizonnyal kiadásra szánt. Legalábbis tudnia kellett, hogy az általa gondosan elrendezett kézirat a halála után meg fog jelenni könyv formájában. Amellett, hogy a bejegyzések életének és gondolatainak a legmagasabb irodalmi színvonalú dokumentumai, belső, háborús emigrációjában, majd 1948 után, vagyis külföldre történő, véglegesnek bizonyult távozását követően a naplóírás helyettesítette számára az újságírást, amelynek a húszas évektől mintegy húsz éven át mestere volt.

Az 1943–1944 között készült feljegyzéseket még ő maga rendezte sajtó alá: a kötet 1945-ben jelent meg a Révai Kiadónál. Mint az 1945-ben írt napló kötetünk 381. oldalán olvasható bejegyzéséből kiderül, az 1943–1944-es jegyzeteket tartalmazó kiadás nem teljes – „Testes kötet, de nem teljes. Sok minden hiányzik belőle, ami legmélyebb értelme, de nem bírja el a nyilvánosságot” –, e két év naplóinak teljes kézirata elveszett vagy lappang. Emigrációja előtt, Magyarországon írt későbbi jegyzetei közül kisebb-nagyobb rendszerességgel éveken át szemelvényeket is közölt, többnyire a Magyar Nemzetben. Ezek képezik tehát az író életében Magyarországon megjelent naplójegyzetek szövegét. A Magyar Nemzet-beli szemelvények olvasottságára jellemző, hogy a Pesti izé című vicclap 1947. évi 10. számában – egy Tarkeövy István álnevű szerző tollából – Márai Sándor naplója címmel paródia, majd a 13. számban – Hauswirth Magdától – karikatúra jelent meg, Ki mikor boldog? Két maradéktalan idézet Márai Sándor „Napló”-jából címmel.

Ezután, bár majdnem a legvégső időkig folyamatosan vezette naplóját, az emigrációs könyvkiadás keretei között életében már csak válogatások jelentek meg. Mindamellett – amint feleségének, Márai Ilonának Betűbe zárva címmel megjelent naplójából kiderül (Budapest, Helikon, 2022; sajtó alá rendezte Ötvös Anna, szerkesztette Nagy Zsejke) – vezetett egy intimebb hangvételű, úgynevezett „házi napló”-t is, amelyet azonban bizonyára megsemmisített.

Az emigrációban megjelent szűkre szabott naplóválogatások a következők: Napló, 1945–1957 (Washington, Occidental Press, 1958); Napló, 1958–1967 (Róma, a szerző kiadása, 1968); Napló, 1968–1975 (Toronto, Vörösváry, 1976) és Napló, 1976–1983 (München, Újváry „Griff”, 1985). Az író halála után, 1997-ben a Vörösvárynál jelent meg az utolsó évek feljegyzéseit tartalmazó kötet: Napló, 1984–1989. Ezeket a naplójegyzeteket az utolsó, posztumusz kötet kivételével a kiadás előtt Márai megszerkesztette, helyenként lerövidítette vagy kibővítette, szövegük tehát még az azonos témájú bejegyzések esetében sem mindig azonos A teljes naplóéval. A válogatáskötetek, bőséges jegyzetekkel ellátva, 1990 és 1999 között ismét megjelentek a Helikon és az Akadémiai Kiadó gondozásában, a Márai Sándor művei című sorozatban.

Ezzel részben egyidejűleg, ugyancsak a Vörösváry Kiadónál 1992 és 2003 között Ami a Naplóból kimaradt címmel hat kötetben megjelentek a válogatásokból kihagyott, 1945 és 1955 között írt jegyzetek is. A teljesség azonban így sem valósult meg: a Vigilia 2001. évi 8. számában Szigeti Jenő számos kiadatlan szemelvényt közölt Márai Sándor mint apa címmel – a cikk alcíme tehát „Ami a Naplóból kimaradt-ból kimaradt” is lehetett volna.

A teljes napló végül a Helikonnál jelent meg 2006 és 2018 között, Mészáros Tibor szerkesztésében. Amit tehát az olvasó a kezében tart, az A teljes napló második kiadásának második kötete, a – még az író által megszerkesztett 1943–44-ös kötettől eltekintve – Márai életében hiánytalanul meg nem jelent naplójegyzetek tulajdonképpeni első része. Innentől kezdve tehát a kötetek Márai naplójának kétségtelenül teljes szövegét tartalmazzák, mind a szöveg, mind a jegyzetek tekintetében javított kiadásban. Kiadásunk az író emigrációja előtt még a magyarországi sajtóban, valamint később, a válogatásokban helyenként eltérő formában megjelent bejegyzések helyett az író kéziratain alapuló első kiadás szövegét követi. A jegyzetek összeállítása során nyújtott önzetlen segítségéért köszönet Ötvös Annának.

Kőrizs Imre

1945

Mindig arra gondolni, ami Goethét egészen áthatotta: az élet – minden vonatkozásában – cselekmény, tehát nem merev formák sorozata, hanem harmonikusan ismétlődő cselekmények teljessége. „Geprägte Form, lebendig sich entwickelt.”{1}

Mi hiányzik e különös újesztendőn? Sok minden: például, meglepetésemre, Goethe „orphikus versei”.

Spenglert{2} olvasom, tizenöt év után másodszor. Időszerű.

A rabbi, aki a szomszédban rejtőzik, az orosz megszállás második napjának alkonyi órájában átjön és sápadtan adja elő: orosz katona járt nála az imént, rejtőző németeket keresett. A rabbi, szokása szerint, elbújt egy kamrába, az asszonnyal az orosz bizalmaskodni kezdett, de nem bántotta; majd átnézte a házat, megtalálta a kamrában a rabbit, s faggatta, kicsoda. A remegő ember németül felelt a kérdésekre és igazolványát mutogatta, melynek fényképén szakállt visel – most beretvált. A katona, a rabbi szerint, mindegyre ezt mondta: „Óra, óra!” Ő lekapcsolta csuklójáról karóráját, s a katona ezt mondta: „Kapitano!” – és elszaladt a zsákmánnyal. Nem is jött vissza.

Megkérem a rabbit, ezentúl ha csengetnek, ne bújjon el, s főként ne felelgessen németül az oroszoknak, mert megeshet, hogy agyonlövik, amíg bemutatkozik. „Kérem, milyen csalódás ez nekünk!” – mondja. Megnyugtatom, hogy ez a csalódás nem indokolt; legföllebb akkor az, ha a zsidók valamilyen lelkes filoszemitizmust vártak az oroszoktól. Az oroszok egyáltalán nem filoszemiták; egyszerűen csak nem ismerik a faji kérdést. Számukra közömbös, ukrán-e valaki vagy cseremisz{3}, vagy zsidó. S most kétségtelenül szövetségeseket is látnak a zsidókban.

De ilyen órahistória több is esett a faluban; a tisztek, ha megtudnak ilyesmit, szigorúan büntetik az óragyűjtőket. Óra, töltőtoll, ital és nő kell a katonáknak; más egyéb nem érdekli őket. Komoly erőszakosságról nem hallottam. Megbízható helyről hallottam még egy, a rabbi kalandjához hasonló közlegényi látogatásról. S a helybeli susztertől, aki kövér ember, elvették bőrkabátját, adtak helyette egy használt kabátot és kétszáz pengőt. S egy baka le akarta húzni a kövér ember ujjáról a jegygyűrűt: „Burzsuj, burzsuj” – mondta neki; de mikor egy feljebbvalója közeledett, elszaladt. Biciklit is elvesznek az országúton, egy ideig használják, aztán másnak adják. Pénz nem érdekli őket; máskülönben is sok pénzük van. Egy helybeli falusi démonnak – most tudtam meg, hogy ilyen személy is él itt! – kegyeiért ötezer pengőt fizettek. A nőéhség természetes; fiatal emberek, évek óta úton, nő nélkül. Sok múlik a nők magatartásán s azon, adnak-e bort nekik.

Az órák iránt mutatott szenvedélyük érdekesebb. Mi lehet e mögött? Nincs Oroszországban elég óragyár? Talán más is: a racionalizált, gépi civilizációban nevelt orosz tömegek hirtelen feléledt időélménye? Bizonyos, hogy egy orosz parasztot száz vagy akár ötven év előtt nem érdekelte túlságosan, van-e zsebórája, vagy nincsen. A keleti ember közömbös az idő iránt; optimista, mint Schubart{4} mondja, nagy távlatokban, közönnyel él, nem érdekli a másodperc, nincs pánikérzése az élettel szemben, nem siet, nem osztja fel apró mértékekre az időt. Most olvasom Spengler időmagyarázatát; a görög, a latin kultúra embere közömbös volt az időmérték iránt; a szerkezetes óra német találmány, a tizenkettedik századból, s tökéletesedése összefügg a veszélyérzettől áthatott, gépi civilizációba átmerevedő nyugati kultúra emberének rekordvágyaival és szorongásával. Lehet, hogy az oroszok, mikor most ilyen feltűnően érdeklődnek az órák iránt, e gépi civilizációból kaptak először ízelítőt az elmúlt negyedszázadban, s ezért fontos számukra az idő és a szerkezet, mely az időt méri? Nem tudok felelni.

A németek elutasították az oroszok méltányos ajánlatát{5}, s Pest ostroma most már éjjel-nappal tart; azért, hogy az orosz seregek két hónappal későbben érjenek Pozsony vagy Bécs alá, a német hadvezetőség feláldozta Budapestet; s minden megsemmisül, amit a legjobb magyar nemzedékek építettek, minden, amihez közöm volt; családom a pincékben, a város rövidesen romhalmaz. Ezért nincs többé megbocsátás és irgalom a németség számára. A magyarság átkozhatja ezt a népet, amíg élnek magyarok.

Mi itt afféle törvényen kívüli állapotban élünk: az oroszok megszállottak, de egyelőre nem sokat törődnek ezzel a parti sávval; néha feltűnik egy járőr, összeszedik a fegyvereket, összeterelik a hadviselt férfiakat, aztán napokig nem látni oroszt; a debreceni kormánnyal ez a vidék még nem tudott semmiféle formában érintkezni; nincs hatóság, csendőrség, hivatalok, semmi. A hevenyészett községtanács iparkodik valahogyan kenyeret süttetni a lakosság számára; egyébként mély csend; az emberek őgyelegnek, ténferegnek, a templomban sokan vannak, ennivaló nincs, a pénzért nem kapni semmit. Már feltűntek a Vörös Hadsereg által kibocsátott magyar szükségpénzek{6}; Kossuth-bankó, mondják az emberek mosolyogva. A no man’s land{7} embereinek élete ez; ég és föld között lebeg minden; s hallgatjuk a zúgást, mely valóban olyan, mint mikor a „malom a pokolban” zúg; ez a pokolbeli malom őrli most Budapestet.

Napok óta nem alszom.

Újév első napján séta a folyóparton. Harminc kilométerrel arrébb szétmállik az ágyútűzben Pest és Buda; itt teljes csend, januári napsütés; a pócsmegyeri ifjúság korcsolyázik a Duna befagyott part menti szegélyén. A nap eseménye egy uszály váratlan megjelenése a zajló Dunán; valahol Esztergom körül szabadulhatott el, s a víz lassan lesodorta hozzánk. Ez a nagy, fekete test a szürkészöld jégtáblák között kísérteties látvány; minden elszabadult, önállósult; vállalkozó fiatalok átkutatják, s ládákat találnak és egy honvédhullát; a községbeliek reménykednek, hogy talán gabona is akad az uszály mélyiben. Robinson élt így.

S mégis, e napon érzem először, hogy irtózatos áron, de lassan talán kifelé megyünk már ebből a pokoli alagútból; nagyon messze dereng valamilyen világosság. A debreceni kormányt, mely hadat üzent Németországnak, minden külföldi hatalom elismerte; az erdélyi kérdést a béketárgyalásokig nem bolygatják; s lehet, hogy Budapest és egész régi életünk romjain, de valamilyen államféle marad meg Magyarországból. Ebből az államból nemzetet építeni, ez lenne a feladat. Nemzetet, amely nem egy betéti társaság hitbizománya és vadászterülete, hanem minőségi igénnyel dolgozó és erkölcsi öntudattal élő emberek otthona. De ki fog itt építeni?

Bízom X-ben és reménykedem Y-ban – de nem bízom többé a magyar társadalom anyagában. Ez az anyag ernyedt. Bárki nyúl hozzá, ez az anyag puha, foszló, málló marad.

S mindent kívülről várnak; tegnap a németektől, most az oroszoktól, holnap az amerikaiaktól. Nemzetet építeni nem lehet külső segítséggel; csak belülről lehet.

Tizedik napja nincs villany. Igaz, gyertya sincs, petróleum sincs. Maradék gyertyáinkat a vacsora fél órájára gyújtjuk csak meg; délután ötkor már alkonyodik, azontúl sötétben üldögélünk, vagy a kályha parazsát nézegetem.

Arra gondolok, hogy a hindu, a kínai, az egyiptomi, az asszír, föníciai, görög, római kultúra emberei, a keresztény középkor tömegei hasonló sötétben éltek. Esti világításra valószínűleg csak a kivételezetteknek, a hatalmasoknak futotta; s miféle fény lehetett az, amely Buddhának, Szókratésznek vagy akár Nagy Sándornak, Luthernek világított? Vörhenyes fáklyák, pislogó mécsek. A fiat lux{8}, tehát az újkori civilizáció ideje a gyertyával kezdődött; aztán rohamosan kivilágosodott a világ. De addig, évezredeken át s azt megelőzően évszázezredeken át, az ember sötétben vagy derengő félhomályban élt, gondolkozott, alkotott, mulatozott. S az emberiség ez időszakokban esti fény nélkül, magas értékű kultúrákkal ajándékozta meg magát.

Bizonyos, hogy sötétben nem lehet írni, sem társas életet élni; de lehet gondolkozni és beszélgetni. Mert nem tehetek mást, ebben gyakorlom magam.

Az, amit Spengler „télkorszak”-nak, tehát egy világvárosi civilizációba áthűlt kultúra végidejének nevez, jóslata szerint az európai–amerikai civilizáció emberei számára 2000–2200 között következik be: imperialisztikus háborúk, a nemzetek beolvadása formátlan tömegek egységébe, ősemberi állapotok megismétlődése stb.

Azt hiszem, ez a nagy pesszimista időjóslatában optimista: ez a század már meghozta a télkorszak kezdetét. S a folyamat gyors, feltartózhatatlan.

A „fogalmak tisztázásá”-nak feladatából is közhelyet csináltak. Ez ne vegye el kedvünket attól, hogy makacson ismételjük és tisztázzuk a fogalmakat, melyek a végzet értelmét jelölik.

Magyarországon az elmúlt huszonöt évben a vezető rétegek „keresztény, nemzeti” politikát követtek. Nagy tömegek fújták ezt a lángot, mely végül is elhamvasztotta az ismert magyar világot. Ez a „keresztény, nemzeti” politika egyféle OTI-vendégfallal{9} takarta el az igazi szociális problémák távlatát, s a valóságban arra volt csak jó, hogy egy mélyen műveletlen, kapzsi és erkölcstelen vezető réteg tudás, tehetség és erkölcs nélkül kivételezettséget követeljen maga és pereputtya számára a társadalomtól. A „keresztény, nemzeti” gondolkozás jegyében szakértelem és lelkiismeret nélkül akartak vagyonosodni, rangosodni és uralkodni. Ez nagyrészt sikerült is nekik. A kereszténység nagy fogalmával simoniát{10} űztek, úgy árulták a maguk kereszténységét, mint a papi címeket és a kegyszereket. A nemzet nagy eszméjét úgy forgatták, mint egy fütyköst; mindenkit tarkón sújtottak vele, aki másképpen mert a nemzet jövőjéről vélekedni, mint ők, az osztályuk és származásuk szerint hiteles keresztények és nemzetiek. Gyógyszerésznek, írónak, orvosnak, tudósnak, mérnöknek csak az számított szemükben, aki „keresztény, nemzeti” alapon volt gyógyszerész, író vagy orvos.

Ez volt a „jobboldaliság”: mesterséges és erőszakos jogcím arra, hogy valaki rátermettség nélkül érvényesüljön és többlethez jusson. S minthogy az anyag, melyből az országot fel kell építeni, az összeomlás után ugyanaz maradt: kérdés, nem lesz-e a „baloldaliság” ugyanilyen jogcím hivatatlan emberek érvényesülésére? Erre kell vigyázni, ha lehet.

Oly magányos vagyok, hogy a sötétben egyedül játszhatom barkochbát.

Az első hírek Szentendréről, amelyek igazolják az orosz katonákról szállongó híreket. Az orosz parancsnokság megbünteti a tetteseket, ha eléri őket. Ez nem mindig sikerül.

Két fiatal lány fekszik a kórházban, tizenhat-tizenhét évesek. [Áthúzott bejegyzés.]{11}

Alkonyatkor beállít Sz. D.: búcsúzni jött, gyalog hazamegy Somogyba. Reggel indul a váci réven át. [Áthúzott bejegyzés.]

Egy látogató meséli, hogy alkonyatkor, útközben megállította két orosz; kérdezték, hol vannak itt burzsujok? Nyugtatta őket, hogy itt nincsenek burzsujok, kis házak vannak csak stb. Elengedték, s megindultak a villák irányában.

Ilyen szürkületi látogatásokra fel kell készülni. A parancsnokságok mindent büntetnek, ha lehet, megtérítik a károkat, a szomszédomnak az elvitt kerékpár helyett adtak egy másikat. A németek mindezt nagyban, speditőrszerűen, szakszerűen csinálták; az oroszok egyénien, szürkületben. De a magyarok csinálták az elmúlt hónapokban legutálatosabban és legaljasabban: törvényesen.

Az országúton fiatal kozák járőr üget. Egy pillanatra megáll, a visegrádi utat kérdi, fegyverének szíját igazítja. Mongol arca közömbös, fáradt és mérhetetlenül idegen; ló és lovas abból a messzeségből érkeznek, amelyben a keleti mítoszok alakjai imbolyognak; ez a mongol lovas így üget már évezrede pusztaságokon át, folyók mentén; a sötét arcon különös mosolyféle villan át; int és kocog tovább magányosan, eltűnik a ködben.

Éjjel, nappal pergőtűz; Budapestet lövik. Nem tudok aludni, sem olvasni. Ezekben a napokban minden elpusztul, s aztán mindent egészen elölről és másképpen kellene elkezdeni. De ez az, ami lehetetlen: mert emberek vagyunk; s ami emberi bennünk, az a pergőtűz hatása alatt sem változik meg. Tehát maradnak a romok és a romok között ugyanaz az ember.

Teljes magányra, pártatlan igazságosságra, türelmes közönyre kell nevelni magam, nem elég túlélni; csak akkor érdemes tovább élni, ha megvalósítom az élet gyakorlatát a tapasztalatokból, melyeket az elmúlt évben szereztem. Tudni, hogy senki nem segít. Tudni, hogy Isten mindig itt van. Tudni, hogy egyedül vagyok Istennel. Mindent nézni, szótlanul.

Budapest e napokban elpusztul; mint Sztálingrád, Harkov, Nürnberg, Berlin, Coventry vagy Calais, Monte Cassino; s mind a többiek.

A folyamat törvényszerű, nem lehet feltartani; fokozati kérdés, mennyire pusztul el; de ez a pusztulás nem csak horizontális. Ez a nagyváros, mely otthonom volt, ahol otthonom volt, ahol e napokban, a pincékben anyám, testvéreim, minden ember, akihez közöm van, halálos szűkölésben várja a végzetet, belülről is szétesik, függőlegesen is pusztul, társadalmi, lelki struktúrájában. S ezt meg kell érteni, és ez nem könnyű. Mert másfél millió ember nem pusztul el egészen ártatlanul; a sorsot hívni is kell; s e másfél millió ember éppen úgy ártatlan, mint bűnös; mind ártatlanok vagyunk, és mind bűnösök vagyunk, mert hívtuk is ezt a sorsot, amikor nem tagadtuk elég hangosan, ingereltük is, amikor nem tiltakoztunk idejében egészen és erélyesen, minden következménnyel. Ezt megértem ez éjszakákon; s minden szívdobogtató részvéten túl megértem azt is, hogy a teljes felelősségen belül közömbös pártatlansággal is kell nézni azt, ami történik.

És nem igaz, hogy „új” lesz, ami a romok közül egy napon előtántorog s épülni és építeni kezd; más formanyelve lesz, talán; de nem lesz „új”. Ugyanaz lesz; reménytelen.

És még egyszer „jobboldal” és „nemzeti” és „keresztény”.

Az oroszok is nagy hazafiak, holott bolsevisták; s az angolok is keresztények, holott demokraták. Miféle monopol volt ez, melyet a magyar „jobboldal” e nagy emberi eszmények cégére alatt igényelt és kihasznált?

Szomszédom – nemrégen még lelkes nácibarát – orosz GPU{12}-tisztet látott vacsorára vendégül. Vacsora közben a háziak megkérdezték, mi a bolsevisták véleménye a zsidókról? A tiszt vállat vont és ezt mondta: „Munkára velük is, mint mindenkivel.”

A szerencsétlen magyar zsidóság, amely nagy részében elpusztult már s most, a pesti gyehennában, hörögve viaskodik maradék életéért: az orosz megszállás alatt néhány héten át mutogathatja csak sebeit, melyek valóban irtózatosak, s minden részvétet megérdemelnek. Az oroszokat ezek a sebek nem hatják meg túlságosan. Az oroszok nem lelkesednek a zsidókért; igaz, nem is üldözik őket. S ez nagy különbség. De a zsidóság – mint az én rabbim mondotta – az első „csalódás” után kénytelen lesz beérni ennyivel: hogy nem üldözik őket többé, faji okokból és személy szerint. A zsidóság nagy tömegében a polgársághoz és kispolgársághoz tartozik – lelkében éppen úgy, mint életformájában –, s az első hetek múltával vagy akár azonnal is osztja majd a középosztály és kispolgárság sorsát, amely olyan lesz, amilyen; de a zsidók számára sem lesz más, mint a keresztények számára. Sokan, szegények, valamilyen karitatív csodát várnak az oroszoktól, jóvátételt, anyagi és erkölcsi kártérítést; de ahogyan az oroszokat ismergetem, erről szó sem lehet. Minden, amit kaphatnak, hogy a zsidógyilkos bűnösöket megbüntetik, mint mindenkit, aki felelős a háborúért és erőszakért; s nem üldözik őket, a zsidókat, származásukért; s aztán nemcsak módot adnak nekik a munkára, hanem kötelezik is erre őket. A jámbor elképzelés, mely szerint az oroszok milliószámra meghaltak Ukrajnában és máshol, egyszerűen azért, hogy most majd igazgatósági tagságokat, részvénypaketteket és bérházakat osztogassanak a pesti Szabadság téren a kirabolt, megkínzott magyar zsidóságnak: vágyálom.

A zsidók, mint a keresztények, egy módon oldhatják csak meg a „zsidókérdést”: erkölcsi magatartással, minőségi versennyel.

Spenglernek igaza van: a jó történetíró olyan, mint a költő: látomása van a világi cselekményről. Az a történetírás, amely csak megállapít és csoportosít, nem ad képet az élményről, melynek tartalma az emberi sors az időkön át, halott törmelékeket rakosgat, címkéz, skatulyáz.

Az archimedesi noli tangere{13}-álláspont talán embertelen. De az egyetlen lehetséges álláspont, mert a világ is embertelen.

Csellengő kirgiz és mongol járőrök között, s amíg a budapesti pergőtüzet hallgatom, teljesen kifosztva s mégis figyelmesen: írom „A nővér” folytatását, ahogy tudom. Lehet, hogy ez a magatartás nem illik „érző és részvevő” emberhez; de nem tehetek mást, mert ember vagyok.

Vacsorára egy tál – előző napról eltett – felmelegített szemes babot kapok; s egy vékony karéj, tíznapos kenyeret; s egy pohár hideg vizet a kútról; s egy fél órára meggyújtjuk „a” gyertyát is; s a szoba tűrhetően langyos.

Micsoda élmény! Hol a Lucullus, Brillat-Savarin{14}, Traiteur Montaigné{15}, aki valaha ilyen étellel traktálta vendégeit! Ez a szemes bab, csakugyan ambrosia! Foszfátos, omlós lisztes íze, csodálatos tápereje, illata – mert babérlevelet is kevertek belé! – olyan ételemlékeket idéz, amilyenre nagy ínyencek emlékezhetnek. S langyos is – nem éppen meleg, mert este nem fűthetünk a tűzhelyben, csak a szobakályhán melegítjük az előző napi étket –, de langyos. S ez a tíznapos kenyér: most ízes csak igazán. Meg kell rágni, s akkor kiadja igazán ízét, kitűnő! S ez a hideg víz közvetlenül a kútról! S a pipám is megtömöm mindjárt… Úristen, volt úgy, hogy mást is akartam valaha az élettől?

Volt. És lesz.

Az emberek önzése, tolakodása, támadása ellen nem lehet védekezni; hálátlanságuk éppen olyan mérhetetlen, mint kegyetlen, vinnyogó önzésük a veszély pillanatában. Csak belülről tudok védekezni úgy, hogy azt, aki vagyok, belülről semmiféle követeléssel vagy támadással nem engedem megsérteni.

A székesfehérvár–bicskei áttörés{16} híre karácsony estéjén érkezett, szép karácsonyi ajándék volt ez. De most, vízkeresztkor kell leszedni a karácsonyfát. Mindenben így van ez, mindig; miért csodálkozol? [Áthúzott bejegyzés.]

Ha túlélem, itt maradok még sokáig, ebben a kis házban, ha ugyan leszek én és ez a kis ház; s megkérem a tulajdonosokat{17}, ha egyszer visszatérnek, adjanak ebben a házban nekem egy szobát. Sokáig itt akarok élni; hordok a kútról vizet, az erdőből fát, mint eddig; olvasok és írom ezt a naplót, s ami éppen eszembe jut; s aztán, az első alkalommal, elmegyek ebből az országból, ahol magyar, sváb, zsidó egyformán megtagadták az igazi műveltséget.

Vízkereszt délutánján először látok jelentősebb orosz haderőt átvonulni a falun. Esztergom felé tartanak: tüzérség, lovasság és trén. Ez a kritikus nap, mikor a német felmentő kísérlet Komárom alatt és az esztergomi térben minden erővel támad. Az ágyúzás két napja oly erős, hogy valóságosan fáj már a fülem e hangzavartól. Házunkkal párhuzamosan, a kukoricásban öt orosz ágyút állítottak fel, célzással Esztergom felé; mindez lehet óvatosság és előkészület, de lehet, hogy a helyzet veszedelmes, s az oroszok kényszerülnek feladni ezt a partot; akkor tűzvonalba kerülünk; s újabb német megszállás vár reánk, minden elképzelhető következménnyel; s bizonyos, hogy újabb harcok, mikor az oroszok megint egyszer rohamra indulnak. Mindez talán veszélyes, de tehetetlenek vagyunk; védekezni nem lehet többé; a pincébe levittem egy gyertyát és egy üveg vizet. Így várjuk az éjszakát és az elkövetkező napokat.

Ez az orosz kötelék nem vonult menekülésszerűen; a tisztek és altisztek ugratták csak lovaikat; a tüzérek és a trén éppen olyan közömbösen kocogott, mint néhány hét előtt a magyar tüzérség és trén; s éppen olyan szekeresen, kócosan, kissé cigányosan. A németek mindig motorokkal száguldottak; az orosz felvonulás inkább szekeres, olyasféle, mint a magyar. De fegyelmezett és szervezett, ezt a laikus is látja. És a lovasok pompásan érzik lóháton magukat; vágtatnak, nyargalnak, előre és hátra, kezükben vörös fonálból font kancsuka{18}, korbács; köztük egészen ősi, keleti alakok s mások, akik mintha az Anyeginból vágtatnának elő: jól szabott kabátban, vörös béléses kucsmában, oldalszakállas, fesák{19} Lenszkyk és Anyeginok.

Nagy erejük van, és a maguk laza módján fegyelmezettek, összefogottak.

A helybeli „intelligencia”, tehát az értelmiségnek az a része, mely nem menekült el a németekkel, kívánja az oroszok maradását és győzelmét; a kis emberek lapítanak, s inkább a németeknek drukkolnak. Tehát: a burzsoázia vár valamit – maga és a nemzet számára – a bolsevistáktól, a falusi proletárság gyanakszik. Ez ma a helyzet.

A háború a legfőbb rossz az emberi életben; s ez a háború, amely egyszerre horizontális és vertikális, mindennél rosszabb. Mit kellett és mit kell megélni még! Ha arra gondolok, hogy a németek és nyilas magyar pecéreik visszatérhetnek – s ez a lehetőség, sajnos, közel van, ha rövid időre s átmenetileg is! –, még egyszer elkezdődik a rablás, gyilkosság, a jogtalan rendelkezések, gyanúsítások, elhurcolások: inkább nem akarok élni. Most látjuk, hogy az oroszok a megszállás e tíz napjában csakugyan egyféle felszabadulást hoztak – nem csak a zsidóknak, mindenkinek.

Spengler példái önkényesek és nem mindig meggyőzőek. Azt hiszem, pontosan értem, mit akar mondani az „egyidejű” kultúrák virágzási és hanyatlási tüneteiről – „egyidejű” akkor is, ha egy, kétezer európai vagy kínai év van az azonossági tünetek között –, de a kontrapunkt és a kettős könyvelés, a kínai selyem és Giordano Bruno „egyidejűsége” nem győz meg. Túlságosan kijelentő, gőgösen fanatikus, mikor bizonyít; s ritkábban bizonyít, mint inkább csak meglepően és fensőbbségesen kijelent.

Az élet vagy veszélyes, vagy unalmas. Tessék választani. Igazán felnőtt ember az, aki megtanul unatkozni, anélkül hogy megsértődnék ettől az állapottól.

Az első hírek jobbak: Felsőgallánál felfogták a nagy német páncélostámadást{20}. Hat hadosztály támadott itt, állítólag hatszázhatvan német páncélkocsival. Vízkeresztet követő vasárnapon az ágyúzás is csendesebb, Pestről semmi hír; s ami szivárog, megbízhatatlan. Állítólag Buda háromnegyed és Pest egyharmad része az oroszok kezén. Utcai harcok a földalatti vasút alagútjaiban; oroszok átkeltek a Margit-híd romjai alatt a Rudolf-rakpartra{21} stb. A Citadellában és a Várban még a németek harcolnak.

Mindez hagymázas álom. Egy bizonyos: halálos betegség ez, melybe nem kell talán belehalni, de nem lehet tökéletesen kigyógyulni belőle. Egyikünk sem gyaníthatja, milyen állapotban ébred föl e lázálomból, ha egyáltalán túléli. Egész eddigi életem, munkám, minden vonatkozásom életformához, munkafeltételekhez elveszett; minden, amit huszonöt év alatt munkával szereztem; s ez a legkevesebb. A meztelen létezés is nagy kérdés. Személyes birtokomban két ruhám maradt, az egyik már rongyos, két pár cipőm, az egyik talpa már-már lyukas… a pesti holmik talán megsemmisültek, talán nem, de az életforma, melyhez e kellékek tartoztak, bizonyosan megsemmisült. Nincs emberi képzelőerő, mely megjósolhatná, hogyan, miért, kinek leszek az elpusztult országban író? Lesz-e itt irodalom, abban az értelemben, ahogyan volt? S minden egyéb, ami egy műveltséghez tartozott…

Két napja sűrű hóesés. Ez a kurva táj teljesen aláfeküdt már az oroszoknak. Olyan most, mint egy falu a Volga mentén.

S milyen romlott ez a magyar társadalom, műveletlenségében milyen kapzsian romlott, cigányos, erkölcstelen! A jégzajlás lesodort egy elszabadult uszályt Tahi alá; délután az elöljáróság társzekereivel víg had indul kifosztani az uszályt; köztük a helybeli nyilas és a helyi kommunista is, békés egyetértésben; a zsákmány reménye összehozza őket egy történelmi pillanatra, mint ahogy ez a pincénkből elrabolt bor esetében is történt. Előadásukból úgy értem, az elöljáróság küldi őket, a szűkösen éldegélő község számára a kivételes helyzet jogán élelmet szerezni; s ez a jogcíme a rablókirándulásnak, csakugyan… De estére megtudom, hogy az uszályon talált sajtporból, mézeskalácsból a község nem kap semmit; mindenki a maga számlájára rabolt; a hajósok bútorait is elrabolták, a Diesel-motor minden rézcsavarát. Rabolni, erkölcs és jog nélkül élni, erre most már vérszomjasan hajlamosak, cinikusan, úr és paraszt… Ez a folyamat, amely elmúlt év március 19-én{22} kezdődött, s most már nem lehet feltartani: az erkölcsi züllés mélypontja ez. Ki fog megint törvényt írni ennek a népnek, amely az Árpádok alatt erős és fegyelmezett volt, s ma tolvaj cigányhadra emlékeztet, amelyet kapzsi vajdák vezetnek? Ki fog itt egy Cambridge-ben, Oxfordban, s ami fontosabb, az elemikben jogot és erkölcsöt, becsületet tanítani? A gyermekek lelkét a mások személye és tulajdona iránt áhítattal tölteni meg? Nem látom én e tanítókat, s nem érzem ezt a szándékot.

Figyelem az oroszokat, felvonulásaikat, magatartásukat. Oly keveset tudunk erről a népről! Huszonöt éven át hallgattak ők, s hazudtak róluk. Most dereng valami… inkább érzés ez, mint értesültség.

Milyen a viszonyuk egymáshoz, hozzánk, a családhoz, otthonhoz, magántulajdonhoz? Annyit már látok, hogy más, mint a mi viszonyunk e fogalmakhoz; nem olyan merev. Például: elvesznek az országúton valakitől egy kerékpárt, egy ideig bicikliznek vele, aztán visszaadják… Felvonulásuk, minden céltudatosság mellett lazább, kötetlenebb, mint a német; ezekkel a szekérkékkel, kordékkal elkocogtak a Volgától a Dunáig, néha megállnak közben két, három hétre valahol, vívnak egy nagy csatát, aztán hetekig semmi. Majd mennek odébb, új csaták, új hadicélok felé; nem rendetlenül, de nem is olyan merevgörcsös, gépies rendben, mint a németek; kocogva, szekerezve, gulyáságyúkkal, melyek füstcsöve az égnek áll; a német gulyáságyúk valóságos tankok, gőzgépek… Így viszik magukkal mindazt, mint egy óriási, kóbor vándorcirkusz, ami a háborúhoz kell; s kitűnően verekednek. Elveszik az órát, de aztán legszívesebben szétszedik. Kötetlenebbek: nem akarnak mindenáron „birtokolni” és megtartani; inkább csak szerezni, éldegélni, játszadozni akarnak. Nagyon büszkék a narodni kulturára, de egy kicsit úgy, mint a néger a cilinderre. S amellett lehet, hogy mindenestől műveltebbek ma, mint voltak huszonöt év előtt, vagy mint amilyenek a mi parasztjaink… Család, otthon, mindez van is számukra, nincs is; a mi szavaink végzetes értelmében bizonyosan nincsen; nem olyan egyszeri, másíthatatlan fogalmak ezek számukra. S valószínűleg az élet, a halál és az egyéniség fogalmai sem olyan merevgörcsösen értékesek számukra. Inkább érzem mindezt, mint tapasztalom.

Ez a magyar társadalom oly irtózatos bűnöket követett el, hogy a napon, mikor felocsúdik a romok között a való helyzetre, kétségbeesett bűntudata újabb dühöket szülhet csak; azokra dühöng majd, hangosan vagy titkosan, akik bűneinek itt maradt bűnjelei, a zsidókra és mindenkire, aki bűneire emlékezteti. Mentől hangosabban kiált az égre egy bűn, annál kínosabb, ha bűnjelek maradnak a gaztett után.

A társadalom kompromittált része a megszállás első zavarában siet barátkozni az oroszokkal; azt hiszi, ezzel a gyanús készséggel már jóvátett és elrendezett mindent. S az oroszok közömbös, kissé gúnyos és lenéző jóindulattal fogadják ezt a kínálkozást.

Az oroszoknak semmi közük e társadalomhoz; nem is akarnak tőlünk semmi különöset; reábízzák háború után az országra, hogy Moszkva sugárkörében olyan életformát keressen, amely az ország igazi alkatának megfelel; amolyan félvörös, féldemokrata társadalmi és politikai szervezettel valószínűleg beérik, mint Csehország volt a háború előtt… Nem, az elszámolás idebenn történik meg majd, jóval később; talán háború után; s akármilyen ernyedt, puha és romlott a magyar anyag, mégis elszámolás lesz, évszázadokra visszamenően; s ezt az elszámolást érzelmesség nélkül fogja nézni, akkor is, ha lesz – és lesz – ártatlan áldozata.

De te ne akarj semmiféle „elszámolást”. Te csak magaddal számolj el, azzal a különös valakivel, aki minden jelmez mögött vagy, igazibban, mint az öntudat és a lelkiismeret; aki közömbös és pártatlan; aki nem gyűlöli a rosszat és nem magasztalja a jót, mert tudja, hogy mindez csak terméke az emberi lénynek, s hozzád tartozik, mint füled vagy kezed; s akivel nem lehet alkudni, aki nem ítél el, de nem is ad soha feloldozást.

„A nővér” utolsó oldalai. Mégis felelni illenék a kérdésre: mi a betegség?… Mert „megsértett világrend” és „beteg Isten”, ezek csak szavak.

Nem tudok felelni. Bizonyos, hogy a betegség magatartás; pontosabban, magatartás hiánya. Az ember egy napon gyáva lesz vagy bűnös, vagy buta, s akkor megbetegszik. De ezt nem lehet elemezni. Vannak betegségek, melyek meggyógyulnak, mert gyógyítják őket. És vannak betegségek, melyeket nem gyógyítanak, és meggyógyulnak. És vannak betegségek, melyek meggyógyulnak, dacára a gyógyításnak. És vannak betegségek, melyekről soha nem tudjuk meg, miért gyógyultak, a gyógyítás jóvoltából vagy ellenére? Minden betegnek két példányban kellene létezni – s az egyiket gyógyítanák, a másikat nem –, hogy valami biztosat tudjunk erről.

Azt hiszem, a betegség nagy százalékában valószínűen önbüntetés; aztán gyávaság; aztán öntudatlanság; végső értelemben a pánik kifejezése, a pániké, mely az élőlényt a létezés rettenetes zűrzavarában időnként megragadja.

Lehet, hogy a betegség az agresszió, mellyel a test a lélek pánikérzésére felel. Ha ugyan igaz, hogy minden agresszió legmélyebb oka a pánik…

Spengler stílusa elkedvetlenít; műkedvelő stílus ez, szószaporító, lelkendező, túlzó, túlbizonyító, s ugyanakkor nem eléggé meggyőző. A tétel helyes, és nem is olyan új, mint ő hiszi: előtte is tudtuk, hogy nagy kultúrák, például a babilóniaiak, föníciaiak, inka, azték, tolték, perzsa, egyiptomi, görög kultúrák átmerevedtek nagyvárosi civilizációkba, s aztán elhaltak. Érdekesebb lenne a kultúrák születésének folyamatát kinyomozni: mint lesz egy civilizációban elbetegedett és elhalt kultúra porhanyós humuszából új élet, új virágzás, mint születik egy kultúra? Talán most, a nyugat-európai civilizáció szó szerinti romjai fölött az orosz…

Órarenddel, munkával és olvasmánnyal narkotizálom magam, ahogy tudom; s közben hallgatom ezt a borzalmas zajt, amely Pest vesztét jelenti; de aztán vannak órák, mikor hasztalan minden fegyelem, nem bírom tovább. Hiába minden fegyelem, tapasztalás, hiába tudom, hogy minden ember bűnös – mindaz, ami most már harmadik hete történik Pesten az emberekkel, felfoghatatlan és elbírhatatlan. Tehetetlenül, reménytelenül hallgatom ezt az alvilági zajt, egymillió, másfél millió ember életének és otthonának pusztulását, mindennek pusztulását, akihez és amihez közöm volt – s mindez azért, hogy az oroszok néhány héttel későbben jussanak el az osztrák határra. Ezért áldozza fel néhány náci tábornok másfél millió magyar életét, otthonát, ezért, csak ezért. Megértem, hogy nincs többé megbocsátás a németség számára – megértem, hogy erre csak fegyverrel lehet felelni, egyszer és mindenkorra. Egy nép, melynek lelkében ilyen kegyetlenséget növeltek nagyra, nem érdemel többé kíméletet. S ezt csinálták Sztálingráddal, Harkovval, Kijevvel, Calais-val, olasz városokkal… csinálták és csinálják, ahol és ahogy tudják, módszeresen, hidegen, tervszerűen! Egész Európát elpusztítják, „hadászati kényszerűségből”. Erre nincs megbocsátás. Gondoljanak mindig erre, akik utánunk jönnek, bármi történjen is.

Valószínűtlen hóesés, vastag és túlzó; kötésig érő hóban lapátolok reggel a kapu felé. Ez az anderseni táj a legvéresebb hadszínterek egyikének szöglete; tegnap visszafoglalták a németek Esztergomot és Bicskét.

Senki nem segít, csak az egészen névtelen, kis emberek; ma a mosóné hozott Tahiból tíz kiló lisztet s hat liter világítóolajat; pénzért, igaz, s nem is olcsón, sőt valószínűtlen drágán, de mégis olyan ez, mintha ingyen adná, mert pénzért nem ad senki semmit. S lámpát kerestem egész nap a faluban, s végül egy idegen, szegény asszony adott „ingyen, kölcsönbe” – lámpát, üveget, lámpabelet! Csak az egészen szegények emberies emberek még; mindenki más hörcsög és dúvad.

Úgy lopnak, mint a szarkák; uszályokról, lakásokból; de miért ne lopjanak? Az utolsó tíz hónapban például egyebet sem láttak uraiktól és vezetőiktől, mint intézményesített rablást, tolvajlást és erőszakot.

Amíg a havat lapátolom, s azon töröm fejem, hol szerezzek krumplit, arra is gondolok, hogy bizonyosan él már valahol Párizsban egy francia költő, aki komolyan nyugtalan és kedvetlen, mert a Nouvelle Revue Française{23} legutolsó számában kedvezőtlen bírálatot írtak verskötetéről…

Közömbösség és tárgyilagosság; s aztán, ha itt a pillanat és az igazi alkalom: a világ vagy egy mű előtt teljes önkívület és odaadás.

Az emberiség, ez semmi; az emberek, ez sem számít sokat; még a Nagy Emberek sem számítanak; mindig csak a Háború és béke, az Isteni komédia, a Pietà vagy a Kilencedik szimfónia, vagy a Faust.

Kora délelőtt kétszer is beállítanak oroszok; először ketten jönnek, fegyverrel és farkaskutyával; állítólag Visegrádnál ledobott német ejtőernyősöket keresnek. Nem tudok velük beszélni; egy ideig nézelődnek, aztán elmennek. Nem sokkal később két közlegény állít be; külsőleg meglehetősen vad alakok. Leültetem őket, kézzel és lábbal társalgunk. Cigarettát kapnak, bort kérnek; mikor megmondom, hogy nincs bor, rezignáltan bólogatnak. A pesti frontról jönnek, és mennek Esztergom felé; az egyik, a vadabb külsejű – ukrán – egyszerre élénken magyarázni kezd; mutatja, mintha célozna puskájával, s valamit mond a „hermann”-okról; így nevezik a németeket. Aztán a kisfiúra mutat, aki iskolai feladatát végzi a szoba egyik sarkában{24}, ujjával jelzi, hogy neki is van két gyermeke, s ő maga már három éve háborúban. „Hitler!” – mondja, nem is dühösen, inkább szomorúan. Kapnak egy kevés dohányt, megköszönik, elteszik, paroláznak és fáradtan elmennek.

Az a bizonyos orosz „emberiesség” talán mégsem irodalmi fogalom, hanem valóság. Ennél zordabb és vadabb külsejű bolsevistával a német és magyar propaganda-falragaszokon sem találkoztam; s ez a két ember szelíd volt, barátságos és szomorú. Semmit nem raboltak, nem erőszakoskodtak, csak fáradtan ültek; kenyérrel kínáltam őket, de intettek, hogy van nekik, tartsam meg magunknak. Természetesen lehet ez másképp is, különösen, ha aljas helybeliek vezetik őket, s bort kapnak.

Mindazt, amit ez a magyar társadalom az elmúlt tíz hónapban mutatott, már nem is tudom haraggal szemlélni; csak megvetést érzek, émelyt.

Átkozottul nehéz „kellékek” nélkül dolgozni; könyvek nélkül, irodalmi légkör nélkül; de nem lehetetlen.

A „fajvédelem” természetesen tart tovább, hetedíziglen; most a rabbi az, aki fajt véd; Z.-nek, aki meglátogatta és élelmet vitt neki{25}, bizalmasan mondotta: „Tetszik tudni, azért maradt még ruhám benn Óbudán, a gójnál, aki őrzi a holmim…” Ugyanakkor felajánlott cserébe a vitt holmiért egy fél kiló disznózsírt, mondván: „Mi ezt amúgy sem ehetjük…” Egyáltalán, semmit sem ehetnek, szárnyast sem, mert „nincs, aki levágja…”. Csak kenyeret rágnak és levest és főzeléket esznek, mert minden más „tisztátalan”.

Vad törvények ezek; kinek lesz ereje világosságot gyújtani e sötét keresztény és zsidó fajvédő lelkekben?

Úgy nevelni magam az emberek közötti magányra, mint ahogyan egy nagyon szigorú középkori szerzetesrend tagjának kötelessége megtanulni a hallgatást, a magányt, a teljes és föltétlen egyedüllétet, azt, hogy semmiféle földi és emberi kapcsolathoz nincs többé személyes vonatkozása. Csak nézni, figyelni és teljesíteni a feladatokat, melyeket Isten reám rótt.

Budapest számomra mindenképpen elpusztult, akkor is, ha a Parlament sértetlen; akkor is, ha lakásom sértetlen – aminek valószínűsége csekély –, mert hiába van lakásom, ha másoknak, tíz-, talán százezreknek nincsen; akkor is, ha maradtak színházak, könyvkereskedések, mert mindez hiábavaló, ha nincs hozzá műveltség, csak mindennapi szükséggel viaskodó, félig-meddig barlanglakó tömegek vannak. De ez mind nem olyan tragikus számomra, mint a meggyőződés, hogy a közelmúlt időben a magyar társadalom egésze megmutatkozott igazi, műveletlen és erkölcstelen mivoltában, hogy az utolsó tíz hónapban elvetett minden álarcot, s a tolvajlás, rablás, erőszak és gaztett lelkes pártfogójának mutatkozott – akkor is, ha személyesen nem lopott vagy erőszakoskodott… Ahogyan ez a társadalom kéjesen megtagadott és üldözni kezdett mindent, amit szíve mélyén addig is gyűlölt: először a zsidókat, aztán mindenkit, aki tehetséget és minőséget jelentett, tehát zavarhatta az ő „keresztény, nemzeti” üzletét: ezen nem lehet lélekben túlesni, ez az, amibe nem lehet belenyugodni, nem lehet napirendre térni fölötte, nem lehet ott folytatni, ahol abbahagytuk, akkor sem, ha maradt Budapest és munkahely és lakás… El kell menni Magyarországról.

Lassan, nagyon lassan végül is feltaláljuk a civilizációt; néhány héten át úgy éltünk, hogy az alkonyati órákban kinyitottuk a kályha ajtaját, s így üldögéltünk a vörhenyes fényben; mint a barlanglakók, akik a tűzhely fényével világítottak. Aztán elszántuk magunkat, s esténként egy fél órára feltaláltuk a gyertyavilágítást; ez már nagy haladás volt, középkor; s most ez a rockefelleri találmány, ez az újkor, ez a modern fényűzés, a petróleummécses, amely alig pislákol ugyan, de mégis fény, s ha olvasni nem is lehet mellette, megmutatja a szoba tárgyainak körvonalait. Mindez, a sors kegyéből, csakugyan haladás. Nem lehetetlen, hogy egy napon még villamoskocsin is utazom majd, szakaszjeggyel; semmi sem lehetetlen.

Csak egy lehetetlen, úgy tetszik: az igazi haladás. Ami nem villanyfény, még csak nem is művészet és költészet; az igazi, belső haladás, mely túlemeli az emberi tömeget az aljas önzés, a becstelen indulatok, a reménytelen butaság állapotán. Az emberi élet kellékei tökéletesednek, s az emberi tömegből néha fölvillan a nagy, magányos fények valamelyike, egy művész, költő, zenész, tudós. De ez mind nem „haladás”, ha az egészet nézzük: az egész műveletlen és erkölcstelen maradt, kultúrák virágzásán és civilizációk romjain túl, mindig ugyanaz.

Pestről érdekes hírek: a Keleti pályaudvart állítólag már elfoglalták az oroszok, csak a restiben harcolnak még a németek.

Mindezt nem lehet „felfogni”, már nem tudok iszonyodni, sem sajnálkozni; az ember igazán megtanul hallgatni, belülről is, érzéseivel is.

Néha már felbukkan egy-egy ember a régi világból; újfajta rejtőzők, akik karácsony táján Pesten kívül rekedtek, itt érte őket a megszállás; zavarukban, kivétel nélkül mind szakállt növesztettek, s óvatosan ődöngenek az országúton az orosz járőrök között…

Ezek az emberek zavartak; félnek; az oroszoktól félnek s attól, ami jön és következik, s emlékeiktől félnek… Akkor is, ha személy szerint nem követtek el semmit, nem voltak részesek a közelmúlt nagy, kollektív gaztetteiben; lelkiismeretük, ha van, súg nekik valamit, hogy az egész magyar társadalom felelős mindezért, ami történt, s nemcsak a kortársi bírók, hanem a történelem előtt is felelős. S legtöbbje még mindig nem tud belenyugodni, hogy a nagy konjunktúrának vége; hogy holnap, ha túlélik, megint személy szerint, tehetséggel, szorgalommal és versenyképes minőséggel kell bebizonyítani az élethez való jogukat; nem pedig egyszerűen azzal, hogy „keresztények”…

Az én koromban már nem könnyű hazát változtatni; írónak, aki máskülönben is az anyanyelv légkörében tud csak lélegzeni, csaknem lehetetlen. S mégis el kell menni innen, mihelyst lehet.

Ha lehet, ott folytatom, ahol húsz év előtt elkezdtem; beállok valamelyik magyar lap „külföldi levelező”-jének{26}. Nyugaton talán [a kéziratban eredetileg: Paris mégis az egyetlen város, ahol…] megtalálhatok valamit az elveszett hazából, ahol – otthontalanul és idegenül is – valamennyire otthon vagyok.

De a megvetés, amely teljesen eltölt most, mikor megismertem a magyar társadalom igazi arcát, olyan, hogy ebből már nem tudok kigyógyulni. El kell menni innen.

Hiszek abban, hogy Isten, a világszellem mindenről tud, mindent áthat, mindennek értelmet ad, mindennel akar valamit. Ámen.

Reggel egy marcona orosz; férfiakat keres, általában, most nem németeket, hanem férfiakat, munkára, mert az esztergom–szentendrei országutat tányéraknákkal rakják tele. Bemutatkozom, szigorúan nézeget; őrmesterféle lehet; komoran kérdi, valóban író vagyok-e. Megnyugtatom, hogy igen. Nem szól semmit, elmegy. Átmegy a rabbihoz, s elviszi munkára; a szomszédban, lakásunktól néhány méternyire rakják le az első aknamezőt; a rabbit, mint a többieket, kiket így munkára fogtak, estére szabadon bocsátják.

Nem tudom, meddig van az oroszoknál varázsereje e szónak: „író” – de eddig még minden ilyen látogatás alkalmával felszabadítóan hatott. Tudják, ki az író; s hogy szükség van reá egy társadalomban; ez minden, amit e magatartásból érteni lehet.

Hasonló élményről számol be egy fiatalember, egyetemi hallgató, aki a római fürdőből{27} tart gyalog Visegrád felé; az oroszok útközben munkára fogták; mikor megmondotta, hogy student, megkérdezték, miféle student? Dramaturgiával foglalkozik, bölcsész, mondotta; elvették az óráját, s elengedték.

Mit bizonyít mindez? Semmit és nagyon sokat. Az elmúlt huszonöt évben e rendkívül kezdetleges lelki és társadalmi állapotban éldegélő mamut-népnek megmagyarázták, hogy a kultúra szükséges és jó valami. Ez a nép még nem „művelt”, de igénye van, hogy az legyen, s tisztel mindenkit, aki a műveltség ügyét szolgálja. Ezt megéltem, tapasztaltam… Az orvos, mérnök, író, tudós szemükben nem „burzsuj”, hanem szellemi munkás, akinek másféle életmódra van szüksége, mint a testi munkásnak; ezt is tudják. S ha így haladnak, a letűnő nyugat-európai–amerikai civilizáció romjai fölött csakugyan ők jelennek meg mint a jövő emberei, s igaza lesz Dosztojevszkijnek{28}: az optimista, „megváltó” Oroszország mítosza egy napon valóság lehet, ők adhatnak új kultúrát Európának… A kínaiak, hinduk már és még szunnyadnak; az oroszok most ébredeznek. A Nyugat pánikban él és életérzése megmerevedett. Talán az oroszok töltik meg új árammal ezt a kihűlt nyugati életformát. Most, hogy kezdem megismerni őket, hiszek ebben.

De én európai vagyok; s számomra, személy szerint, nincs „megváltás”, pesszimista vagyok. Talán már nem is maradt más feladat számomra, mint amit Goethe Forderung des Tagesnek nevezett{29}; megtenni azt, amit a nap követel, s nem gondolni a jövőre.

A hadi helyzet ezen az arcvonalon egyre válságosabb; az oroszok hiába rakják tele tányéraknákkal a szentendrei országutat; a németek sündisznóállást építettek Esztergomnál, s nem tudni, milyen erőkkel törnek errefelé. Nagy orosz erők vonulnak fel a Duna jobb partján, láttam az elmúlt két napban négy-ötezer embert, ágyúkkal. S a hírek szerint az oroszok megindították általános nagy téli offenzívájukat{30}, a Baltikumtól a Dráváig, kétszázötven hadosztállyal. Nagyobb a valószínűsége, mint valaha, hogy tűzvonalba kerülünk itt; s mi lesz akkor, ha ez az utolsó kis menedék is elpusztul?… A háború irtózatos valami; s mindenestől mégis a megérdemelt büntetés bűneinkért.

Délben nagyobb orosz csoport látogatása. Tisztek. Hatan vannak, nem kérnek semmit, udvariasan beszélgetnek. A könyveket nézik, érdeklődnek, vannak-e orosz könyveim is. Egyikük Tolsztoj egy német nyelvű könyvét veszi kézbe; vezetőjük, egy moszkvai őrnagy, komolyan mondja, hogy Jasznaja Poljanát{31} német és magyar csapatok pusztították el. Írógépem érdekli őket, kézirataim fölé hajol az őrnagy, megkér, adjak néhány oldal kéziratmásolatot emlékbe; „A nővér” néhány oldalát kapja, ezt gondosan elteszi oldaltáskájába. Búcsúra ezt mondja: „Írja meg, hogy járt itt egy orosz őrnagy, és nem tett semmi rosszat Önnek.” Megírom.

A magyarok rossz emléket hagytak maguk után Voronyezsben{32}, s máshol is; az oroszok nem szívesen beszélnek erről, de néha kifakadnak. A tiszteket nagyon érdekelte kézirat, írógép – az írás rendkívül fontos valami számukra. Mint minden kezdő nagy emberi vállalkozás elején, az írásnak mágikus jelentősége van szemükben. Később, a civilizációban lesz csak az írás kereskedelmi cikk, divatos műkedvelés.

Reggel Tahiba, ahol lisztet lehet kapni a malomban. Az utazás ladikban, a jégtáblákkal zajló Dunán meglehetősen vadregényes.

A tótfalusi malomban nagyüzem; zsákszámra hozzák őrleni a gabonát. Ezek a parasztok jómódúak; amíg a kegyes molnárra várakozom, figyelem a bakancsukat, ruháikat, ködmöneiket; mindenük tartós, meleg, szolid. Élelem is van itt bőven, csak rejtőzik. Ez a parasztság nem akar forradalmat.

A molnár ad tíz kiló lisztet. A kinccsel, megint csak csónakban, lopakodom haza. Mindez valószínűtlen… s talán nem is a legrosszabb.

Tíz hónapja, hogy nem élek lakásomban, nincs munkahelyem, jövedelmem, emberi kapcsolatom; rejtőzve, néha tűzvonalban, kiszámíthatatlan és valóságos veszélyek közepette, teljes bizonytalanságban, űzötten és kiszolgáltatottan – tíz hónapja így.

De lehet az is, hogy e tíz hónapban pompásan kipihentem magam.

Sok mindent megélek e napokban. Talán eljön az ideje annak is, hogy módom lesz feljegyezni mindazt, amit megéltem. [Áthúzott bejegyzés.]

A szomorúság hajnal felé érkezik; olyan erővel szól hozzám mostanában, hogy néha megrettenek szavának erejétől.

Miért is élek én még? Talán, hogy befejezzem a „Sértődöttek”-et{33}. De lehet, hogy ez is csak mesterséges kifogás és ürügy.

Az, amit Goethe így nevezett: Die Forderung des Tages – hasznos és üdvös, amíg jut mellette idő az alkotó munkára is. De mikor az, amit a nap követel – a meztelen létezés, táplálkozás feladatai –, teljesen kitöltik a napot, az élet értelmetlenné és céltalanná változik.

Az, amit Spengler „fausti lélek”-nek nevez, gyanús és veszélyes összetételű lélek; erjed már benne minden, ami később „plebejus módon”, a nácik segítségével és értelmezésében ilyen végzetesen megmozgatta a németeket. A sztoa{34} és a buddhizmus nem olyan lebecsülendő magatartás, mint a „fausti lelkű” német Spengler hiszi; mindkettő módot ad a nagyságra és az alkotásra. És éppen a Faust költője, Goethe a nagy példa arra, hogy egy „apollinikus” lélek lehet olyan teljes és alkotó valaki, mint egy állandó „tett”-be menekülő fausti egyéniség. A nácizmus köszönhet egy és mást Spenglernek.

De igaza van abban, amit a „tett” és a „munka” kétféleségéről ír; a tett emberi ideál, a munka csak társadalmi eszmény… De itt is nehéz megvonni a végső határvonalat; s ugyancsak Goethe mondotta: Genie ist Fleisz{35}.

Kassa elesett{36}.

Mindent megérdemlünk és minden bűnhődés szegényes, ha a bűnöket nézzük, melyeket ez a társadalom az elmúlt negyed században elkövetett. Ingereltük, behívtuk házunkba a végzetet. A Horthy-rezsim felelőssége példa nélkül való a magyar történelemben; a tatárjárás és Mohács árnyéka csak annak a borzalmas valóságnak, melyet ez a nemzedék fölidézett és amely kérlelhetetlenül bekövetkezett.

Mindezt előre látni nem volt nehéz; de a valóság mégis fájdalmas. Az ember, nem is eszével, inkább csak szívével valamilyen jóvátételfélét remélt a sok szenvedésért, melyet el kellett viselnie. De jóvátétel nincs; csak újabb, másféle szenvedések; s az egész az örvénybe hull, mindannyiunkkal, bűnösökkel és ártatlanokkal… Ésszel könnyű, szívvel nehéz ezt megérteni.

Néha azt hiszem e napokban, állig fegyverben harcolok a létezésért, tudatosan és viaskodva védem magam és keresem az utat kifelé e vad helyzetből, e csatamezőről; s néha azt hiszem, Isten vezet, mint egy vakot, kézen fogva, iszonyatos mélységek és örvények fölött.

Annak lesz igaza, aki ezt mondotta: „Nem változik semmi, minden marad a régiben, csak az összes zsidórendeletek érvényét kiterjesztik mindenkire, a keresztényekre is.”

{1} GEPRÄGTE FORM, LEBENDIG SICH ENTWICKELT (ném) – „mely élve nő, a rendeltetett forma”. Részlet Goethe Urworte, orphisch (Orphikus ősigék) című verséből (Keresztury Dezső fordítása)

{2} OSWALD SPENGLER (1880–1936) – német filozófus; leghíresebb, Márai által is sokszor idézett műve: Der Untergang des Abendlandes, Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte (magyarul: A Nyugat alkonya. A világtörténelem morfológiájának körvonalai. Bp., Európa, 1995, I., ford. Juhász Anikó, Csejtei Dezső, II., ford. Simon Ferenc)

{3} CSEREMISZ – másik nevén mari; finnugor nép a Volga kanyarulatától északnyugatra

{4} WALTER SCHUBART (1887–1942) – német filozófus. „Der Russe ist metaphysischer Optimist”: Europa und die Seele des Ostens. [Európa és a Kelet szelleme] Luzern, Vita nova, 1938, 95.

{5} A NÉMETEK ELUTASÍTOTTÁK AZ OROSZOK MÉLTÁNYOS AJÁNLATÁT – Budapest ostroma előtt felmerült, amit röplapokon a szovjet propaganda is terjesztett, hogy Budapest nyílt város lehetne, ahol nem folynak harcok; végül 1944. november 23-án Hitler rendelte el a főváros háztól házig vívott harcokban való védelmét

{6} FELTŰNTEK A VÖRÖS HADSEREG ÁLTAL KIBOCSÁTOTT MAGYAR SZÜKSÉGPÉNZEK – A pengő elértéktelenedése 1945-től óriási ütemben fokozódott. Ehhez hozzájárultak a megszálló Vörös Hadsereg által kibocsátott, fedezet nélküli bankjegyek is, amelyeknek elfogadását kötelezővé tették

{7} NO MAN’S LAND (ang) – senkiföldje

{8} FIAT LUX (lat) – legyen világosság, Isten első szavai a Bibliában

{9} OTI – beteg- és balesetbiztosító szervezet; 1928. október 1-jétől 1950-ig Országos Társadalombiztosító Intézet a neve

{10} SIMONIA 7(lat) – lelki javak adásvétele

{11} A továbbiakban így jelezzük a kéziratban Márai Sándor saját jelöléseit.

{12} GPU – az Állami Politikai Igazgatóság orosz nyelvű rövidítése; a szovjet politikai rendőrség megnevezése 1921–1934 között

{13} NOLI TANGERE – Ne zavard. Utalás az Arkhimédésznek tulajdonított mondásra: „Noli tangere circulos meos”, azaz :„Ne zavard köreimet”. A Valerius Maximus (Kr. u. 1. sz.) Facta et dicta memorabilia (Emlékezetes tettek és mondások) című művében olvasható történet szerint a szürakuszai Arkhimédész (Kr. e. 287 k. –212), a város eleste után éppen egy geometriai problémán gondolkodott a földre rajzolt ábrák fölött, amikor egy római katona rárontott. Valerius szerint a katonának mondta ezeket a műben latinul idézett szavakat: „noli, obsecro, istum disturbare”, azaz „Könyörgök, ne kuszáld össze!”

{14} BRILLAT-SAVARIN, ANTHELME (1775–1826) – francia író. Fő műve La physiologie du Goût (Paris, 1825) címmel jelent meg, melyben az étkezéssel kapcsolatos valamennyi ínyencséggel foglalkozik: szakácskönyv éppúgy megtalálható a könyvben, mint az ételek tálalási módja vagy ételtörténet

{15} TRAITEUR MONTAIGNÉ (fr) – vendéglős Montaigné; utalás Prosper Montaigné (1865–1948) francia séfre, gasztronómiai szakíróra

{16} SZÉKESFEHÉRVÁR–BICSKEI ÁTTÖRÉS – a szovjet csapatok december 23-án vették be Székesfehérvárt, az ostromgyűrű december 25-én zárult be Budapest körül. A németek ezt január 3-án Bicskénél áttörték, de a manőver később kifulladt

{17} MEGKÉREM A TULAJDONOSOKAT – Máraiék Gergely Rezső (1888–1970) könyvkereskedő leányfalui villájában (ma Erdész utca 4.) laktak 1944-től 1946-ig

{18} KANCSUKA – rövid nyelű, vastag szíjból font korbács

{19} FESÁK (szlovák) – gavallér

{20} FELSŐGALLÁNÁL FELFOGTÁK A NAGY NÉMET PÁNCÉLOS TÁMADÁST – a Tatabányához tartozó Felsőgallát március 24-én szabadították fel

{21} RUDOLF RAKPART – ma id. Antall József rakpart; a közterület 1918-ig viselte Rudolf trónörökös nevét

{22} ELMÚLT ÉV MÁRCIUS 19-ÉN – a németek 1944. március 19-én szállták meg Magyarországot

{23} LA NOUVELLE REVUE FRANÇAISE – 1909-ben Párizsban André Gide (1869–1951) által alapított irodalmi folyóirat

{24} AZTÁN A KISFIÚRA MUTAT, AKI ISKOLAI FELADATÁT VÉGZI – Kertész Iván (1934), Márai felesége Zsazsa nevű húgának, azaz Kertész Gáborné Matzner Jacqueline-nak (1908–2001) a fia

{25} Z.-NEK, AKI MEGLÁTOGATTA ÉS ÉLELMET VITT NEKI – Zsazsa

{26} HA LEHET, OTT FOLYTATOM… BEÁLLOK VALAMELYIK MAGYAR LAP „KÜLFÖLDI LEVELEZŐ”-JÉNEK – Márai az 1920-as években több lapnak is külföldi tudósítója volt, így küldte cikkeit pl. a Kassai Naplónak és az Ujságnak is

{27} A RÓMAI FÜRDŐBŐL – Rómaifürdő Budapest III. kerületének egyik városrésze

{28} IGAZA LESZ DOSZTOJEVSZKIJNEK: AZ OPTIMISTA, „MEGVÁLTÓ” OROSZORSZÁG MÍTOSZA – Fjodor Dosztojevszkij (1821–1881) orosz író által vallott elképzelés. Mivel a Nyugat elvesztette hitét, Oroszország fogja megváltani a világot

{29} AMIT GOETHE FORDERUNG DES TAGESNEK NEVEZETT – „Was aber ist deine Pflicht? Die Forderung des Tages.” (Azonban mi a kötelességed? A nap követelménye.) Goethének a Wilhelm Meister vándoréveiben olvasható aforizmája

{30} AZ OROSZOK MEGINDÍTOTTÁK ÁLTALÁNOS NAGY TÉLI OFFENZÍVÁJUKAT, A BALTIKUMTÓL A DRÁVÁIG – 1945. január 20-a körül

{31} JASZNAJA POLJANA – Lev Tolsztoj (1828–1910) orosz író szülőhelye és lakhelye

{32} A MAGYAROK ROSSZ EMLÉKET HAGYTAK MAGUK UTÁN VORONYEZSBEN – a II. magyar hadsereg 1942-től a térségben tartózkodott (Voronyezsi Front)

{33} MIÉRT IS ÉLEK ÉN MÉG? TALÁN HOGY BEFEJEZZEM A „SÉRTŐDÖTTEK”-ET – a Sértődöttek Márai háromkötetes, 1947–1948-ban megjelent regénye, ez alkotja A Garrenek műve címmel 1988-ban két nagy kötetben kiadott regényciklus második kötetét

{34} SZTOA (gör) – oszlopcsarnok. Utalás a görög sztoikus filozófiára. Ennek tanítása szerint a szabadság, a jó a lélekben van, és nem a körülmények megválasztásában, és az ember akkor igazán szabad, ha elviseli azt, amit a gondviselés rárótt, ami nem lehet rossz, ha már a gondviselés a világot irányító értelem megvalósulása.

{35} GENIE IST FLEISZ (ném) – mai helyesírás szerint: …Fleiß. Jelentése: a zseni(alitás) szorgalom; többek közt Goethének is tulajdonított mondás

{36} KASSA ELESETT – 1945. január 18.