Sárkányszív-trilógia III.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Choice

St. Martin’s Press, New York, 2022

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2022 by Nora Roberts.

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-814-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Griffinnek,
mágikus gyermekünknek

I. rész

Veszteség

Adj szót kínodnak; a szótlan keserv

Csak balsúgója túlfeszült szivednek,

Mely azt sugdossa szűntelen: Repedj meg!

Shakespeare: Macbeth

(Szász Károly fordítása)

Érzé sebét a föld, a nagy természet,

Mélységes mélyből minden művein át,

Sóhajt bocsát, fájdalmának jelét,

Hogy minden elveszett.

John Milton: Elveszett paradicsom

(Jánosi Gusztáv fordítása)

Előszó

Az idők folyamán az emberi világok gyakran egyedülállónak hiszik magukat. Azok, akik hiszik és elfogadják, hogy nincsenek egyedül, hajlamosak magukat felsőbbrendűnek tartani azoknál, akikkel osztoznak a végtelenen.

Természetesen tévednek, mivel az emberi világok nem egyedülállóak és nem is felsőbbrendűek. Egyszerűen csak vannak.

Ezekben a világokban egyesek a békét hirdetik, miközben a háború dobjait verik. Az, hogy kedvenc istenségük nevében a mások feletti hatalom, a föld, az erőforrások és a gazdagság iránti telhetetlen kapzsisággal dobolnak, ritkán tűnik rossznak vagy akár ironikusnak.

Egyszerűen az.

Egyes világokban a háború az istenség, és az imádata véres és ádáz.

Vannak világok, ahol hatalmas városok emelkednek ki az aranyhomokból, míg másokban paloták csillognak a mélykék tengerek mélyén. És akadnak olyanok, amelyek alig többek, mint egy szikra a sötétben, mégis küzdenek az életért.

Mindegy, hogy a világ lakói magas hegyeket másznak meg vagy az óceánokban úsznak, nagyvárosokban élnek vagy összebújnak a tűz körül, az erdőben, harci dobokat vernek vagy bölcsőt ringatnak, mindannyiuknak közös a célja.

Létezni.

Az egyik ilyen világban, a régmúltban, léteztek emberek, a szépek népe és istenek. Ebben a világban városok és paloták, tavak és erdők alakultak ki. Hegyek magasodtak, óceánok mélyültek. És emberemlékezet óta varázslatok ragyogtak a nap és a hold alatt.

A háborúk jöttek, ahogy szoktak. Voltak, akikben kivirágzott a kapzsiság. Másokban a hatalomvágy, amelyet még akkor sem lehetett csillapítani, amikor a legyőzöttek vére forró patakokban buzogott. Egy hatalomtól megittasult sötét isten nagyokat kortyolt az emberekből, a szépek népéből és másokból is, ezért száműzték a világból.

De ezzel még nem volt vége.

Ahogy az idő kereke fordult, ahogyan kell, a gyanakvás és a félelem kígyói bekúsztak az emberek, az istenek és a szépek népe harmóniájába. Egyesek számára a minden- és bármi áron való haladás lépett a mágia és az ember közötti kötelék helyébe, és a mind több imádata vette át az istenek egykori tiszteletét.

Így aztán eljött a döntés ideje: elszakadjunk-e a varázslatoktól, vagy megőrizzük őket, elhagyjuk-e a régi isteneket, vagy tiszteljük őket. E döntés meghozatalával a szépek népe elszakadt az emberek világától, ezzel együtt a gyanakvástól és félelemtől, amely máglyán égette meg őket, erdőkben vadászott rájuk, pallos alá küldte őket.

Így született meg Talamh, egy világ a világból.

Azok, akik elég bölcsek voltak, eleget láttak, portálokat hoztak létre a világok közötti átjárásra, mivel Talamh törvénye szerint mindenki szabadon választhatott, hogy marad vagy megy. És ott, a zöld dombok, magas hegyek, sűrű erdők és mély tengerek földjén virágzott a mágia, és a kiválasztott, az ezt a sorsot választó vezető irányítása alatt béke uralkodott.

De ezzel még nem volt vége.

A sötét isten azonban a maga sötét világában tovább szervezkedett, és démonokból, elkárhozottakból álló sereget toborzott. Idővel és vérrel elég erőt gyűjtött ahhoz, hogy átjusson a portálon Talamh-be. Ott udvarolt egy taoiseachnak választott fiatal boszorkánynak, és szerelemmel, hazugságokkal elvakította. A nő fiút szült neki, és a sötét isten titokban, amíg az anya elvarázsolt álomban feküdt, éjszakáról éjszakára erőt ivott a csecsemőből.

De az anyai szeretet nagy varázslatot hordoz magában, ezért a nő felébredt kényszerű álmából. És felébredve sereget vezetett az isten ellen, hogy visszaűzze őt sötét honába, és lezárja a portált. Amikor ez megtörtént, méltatlannak tartotta magát arra, hogy taoiseachként a népét vezesse, ezért visszadobta a kardot a Lough na Fírinne vizébe, a botot pedig annak adta, aki kiemelte a kardot a tóból.

Így ismét béke köszöntött be, és Talamh zöld dombjainak és sűrű erdeinek békéjében nőtt fel a fia. Egy napon pedig büszkén és szomorúan nézte, ahogy a fiú kiemeli a kardot a tóból, és taoiseachként elfoglalja a helyét.

Vezetése alatt béke uralkodott, bölcsességgel és könyörületességgel szolgáltatott igazságot. A termés növekedett és a mágia virágzott.

A sors által úgy rendeltetett, hogy találkozzon egy nővel, az ember gyermekével, és megszeresse. Mindkettőjük döntése révén a férfi áthozta a nőt a portálon az ő világába, és ott, szerelmük és örömük gyümölcseként, leánygyermek született.

A kislányban lévő mágia fényesen ragyogott, és három évig csak a szeretetet ismerte.

De a sötét isten szomjúsága nem csillapodott, és haragja nőttön-nőtt. Véráldozatokkal és sötét varázslatokkal, valamint egy boszorkány segítségével, aki a fénytől a sötéthez fordult, ismét megerősödött.

Ellopta a gyermeket, és a portál közelében lévő vizek alatt egy üvegkalitkába zárta. Míg apja, nagyanyja és Talamh összes harcosa szárnyain vagy sárkányon lovagolva repült, hogy megmentse, a kislány, aki eddig csak a szeretetet ismerte, megismerte a félelmet.

És ez a félelem ebben a ragyogó gyermekben olyan vad dühbe csapott át, mint az istené. Vele együtt az ereje is kivirult, és lecsapott az istenre, aki a saját vére, a saját rokona volt.

Miközben a szépek népe az istent és csapatait támadta, ő széttörte a ketrecét. Az istent ismét elűzték, vissza sötét várának romjai alá.

Az anyja, aki ember volt, félt, és a félelme előítéletbe fordult, majd az előítélete megfertőzte a szeretetét, és azt követelte, hogy a gyermeket vigyék az emberek világába, és töröljék ki emlékeit a varázslatokról, Talamh-ről és minden ott lakóról.

A gyermek és az anya iránti szeretetből az apa ezt megadta, és átvitte őket a portálon, velük élt az emberek világában, de valahányszor csak tudott, szeretetből, kötelességből visszatért Talamh-be.

Bár az apa gyermeke iránti szeretete sohasem halványult el, az ember és a szépek népének fia közötti szerelem nem maradhatott fenn, és az apa igyekezete, hogy mindkét világban éljen, darabokat hasított ki a szívéből.

A sötét isten ismét Talamh-öt és a rajta túli világokat fenyegette. A szépek népe, a taoiseach vezetésével, ismét védekezett. Visszaverték az istent, de ő sötét varázslataival, fekete kardjával megölte a fiát, akit ő teremtett.

Tehát ismét beköszöntött a gyász ideje, és eljött egy újabb választás napja.

Egy fiatal fiú, aki úgy gyászolta a taoiseachot, ahogyan a saját apját, kiemelte a kardot a tóból, és felvette a botot.

Mialatt a fiú férfivá cseperedett, aki a fővárosban az Igazságszolgáltatás székében ült, vagy a völgyben segített testvéreinek a gazdaságban, mialatt a sárkányán Talamh felett repült, és a csatára készült, amelyről mindenki tudta, hogy eljön, addig a leány az emberek világában élt.

Ott, az anyja félelmétől és neheztelésétől kísérve megtanulta, hogy hátralépjen, soha ne előre, hogy inkább lefelé nézzen, mint felfelé, hogy összekulcsolja az ujjait, ahelyett, hogy kinyújtaná. Kevés örömmel járó csendes életet élt, és semmit sem tudott a varázslatokról. Fényt egy barátjától kapott, aki a vér kötelékét leszámítva mindenben testvére volt, és egy férfitól, akire szívének anyjaként gondolt.

Álmodott, néha többről és másról, de az álmai túl gyakran homályosak és sötétek voltak. És a szívében ott élt a bánat az apja miatt, akiről azt hitte, hogy elhagyta őt.

Egy nap kinyílt előtte egy ajtó. És a nő, akit szigorral arra tanítottak, hogy ne kockáztasson, ne lépjen előre, ne nyújtsa ki a kezét, döntött. Átrepülte az óceánt, Írországba utazott abban a reményben, hogy megtalálja az apját és önmagát. Utazásai során megszerette a helyet, a zöldet, a ködöt és a hegyeket.

Egy öböl menti házikóban felfedezte azokat az álmokat, amelyek a többről szóltak, és utánuk nyúlt még akkor is, amikor önmagát kereste. Egy nap az erdő mélyén egy fára bukkant, amely mintha egy sziklából nőtt volna ki. Felmászott a hosszú, vastag ágakra.

És kilépett az általa ismert világból, hogy belépjen abba a világba, ahol született.

Felébredt benne a mágia, ahogy az emlékei is, és mindebben segítette a nagyanyja, aki szerette és vágyott utána, a tündér, aki gyermekkorában a barátja volt, és a mostanra már férfivá érett fiú, aki kiemelte a kardot a tóból.

Tudomást szerzett apja haláláról, és meggyászolta őt. Nagyanyja áldozatáról, és megszerette őt. Felfedezte az erejét és a benne rejlő örömöt. És bár félt, megtalálta a helyét Talamh-ben, tudott a sötét isten fenyegetéséről, aki az ő vére volt, és mágiával, karddal, ököllel készült a harcra.

Ahogy a hetekből hónapok lettek, apjához hasonlóan ő is két világban élt. A házikóban az álmait követte; Talamh-ben az erejét csiszolta, és a harcra edzett.

Megengedte magának, hogy szeresse a kötelességet, amely Talamh-höz köti, és rátalált a bátorságra, amelyet jelképként a csuklóján viselt. Elfogadta a szépek népe csodáit, a szárnyas tündéreket, a manók szemnek szinte érzékelhetetlen gyorsaságát, a vérlények átváltozását és még sok mást.

Amikor a gonosz eljött Talamh-be, fenyegetve őt és mindent, ököllel, karddal és mágiával szállt szembe vele. Megölte azt, ami el akarta pusztítani a fényt, és azzal a fénnyel megküzdött a legsötétebb varázslatokkal.

Így lett azzá, amire született.

De ezzel még nem volt vége.

Első fejezet

A Sötét Portál csatája néven ismertté vált esemény után Breen három hétig a fővárosban maradt. Az első napok fájdalmasabbak voltak, mint korábban bármelyik, hiszen közreműködött a sebesültek ellátásában, és segített behozni a halottakat a vérrel áztatott és hamuval borított csataterekről.

Átölelve tartotta Morenát, miközben legrégibb barátnője egyre csak sírt a bátyja elvesztése miatt. Mindent megtett, hogy megvigasztalja Phelin szüleit, várandós feleségét, a fivérét és annak családját, a nagyszüleit, még úgy is, hogy a saját gyásza késként hasogatta.

Csak most nyerte vissza ez emlékeit róla, annyi év után csak most látta újra, és máris elvesztette, mert megölték, miközben Talamh-öt védte a Breen nagyapja által szabadjára engedett erők ellen.

A családdal együtt állt a búcsúztatón, Morena bal kezét szorongatva, míg Harken a jobbját tartotta.

Barátnője gyásza szökőárként csapott át rajta, miközben Phelin és még oly sok más hamvai visszarepültek a tengeren át a szeretteik által tartott urnákhoz.

Szorosan magához ölelte Morenát, mielőtt barátnője és Harken visszarepült a völgybe. Bánatukat átérezve figyelte, ahogy Finola és Seamus összekulcsolt kézzel széttárják a szárnyukat, és követik őket.

Mivel Keegant lefoglalták a tanácsülések és a járőrözés, Breen látogatta a gyászolókat, egészen addig, amíg annyira el nem borította a bánatuk, hogy csodálkozott, miért nem fulladt bele a könnyekbe.

Az első hét után megpróbálta rávenni Marcót, hogy menjen vissza a házikóba.

A férfi állkapcsa megfeszült a gondosan nyírt kecskeszakáll alatt.

– A barátnőmmel maradok.

Mivel Breen számított erre a válaszra, felkészült rá. Miközben a kastély alatti hídon álltak, és nézték, ahogy Sükebóka, Breen ír vízi spánielje lubickol a vízben, belekarolt Marcóba. A legjobb barátja, gondolta, aki mindig mellette állt, és mindig is mellette fog állni. És aki ezt be is bizonyította azzal, hogy egy másik világba ugrott vele.

– A barátnőd jól van.

– Közel sem. Kimerültél, Breen, annyi mindent vállalsz.

– Mindenki vállalja, Marco. Te is…

– Segítettem, persze.

Tekintete a gyakorlótérre vándorolt, ahol az emberek karddal, ököllel és íjjal edzettek. Eközben emlékezett a vérre és a szétszórt holttestekre.

Sohasem fogja elfelejteni.

– Segítettem – ismételte –, de te mindenkinél többet vállalsz, és itt is vállalod – koppintott a szívére.

– Odran tette mindezt azért, hogy engem elkapjon. Nem az én hibám – folytatta sietve, mielőtt a férfi megszólalhatott volna. – Nem az enyém, nem az apámé, nem az anyámé vagy a nagyié. Csakis az övé. De ez nem változtat azon a tényen, hogy sokan meghaltak, mert Odran engem akar, azt, ami vagyok, amim van. Szóval, ha csak kicsit és kis időre enyhíthetem a fájdalmat azzal, hogy magamra veszem, akkor ezt kell tennem.

Marco kihúzta a karját Breenéből, és magához ölelte a lányt.

– Ez az, amiért maradok.

– Én pedig ezért kérlek, hogy menj vissza. – Megsimogatta a férfi arcát, és belenézett a meleg, barna szempárba, amely most tele volt aggodalommal. – Én magam is szeretnék visszamenni, de úgy érzem, még egy kicsit maradnom kell. Ez viszont azt jelenti, hogy Morena, Finola és Seamus nem támaszkodhatnak rám. Ők a családom, Marco, és én nem vagyok ott nekik.

– De ott voltál, és tudják, hogy most itt vagy Phelin anyja és apja, a felesége és a fivére mellett.

– Részben ezért kell maradnom. Menj, légy ott Morena és a többiek mellett a kedvemért, Marco. A völgyért. Túl sokakat vesztettünk. Menj vissza Briannel.

– Először is, Brian holnap hajnalhasadáskor indul, és nyugatra tart a sárkányával. Kizárt dolog, kislány, hogy ebben az életben én még egyszer felüljek egy átkozott sárkányra.

Breent ez megmosolyogtatta.

– Készíthetek neked egy nyugtató bájitalt.

– Hé, ez aztán az ötlet! – forgatta a szemét. – Sárkányon repülni, de előtte jól beállni. Mi lenne, ha nemet mondok?

– Mi lenne, ha lovon mennél? Keegan nyugatra küldi Briant néhány emberrel, és lesznek, akik lovon teszik meg az utat. Te szeretsz lovagolni. A pokolba is, jobban lovagolsz, mint én, ami eléggé bosszantó. Nagy kő esne le a szívemről, Marco. Istenemre mondom, hogy ez az igazság.

– Hadd lássam az arcod. – Marco a tenyerébe fogta az arcát, a szemébe nézett, majd felsóhajtott. – A fenébe is, ez az igazság. Nem szívesen hagylak itt.

– Tudom, mint ahogy azt is, hogy nehéz dolgot kérek tőled. De itt van nekem Keegan és a vad kutyám.

Sükebóka felugrott a hídra, és vidáman megrázta magát. Repültek a vízcseppek; a szeme ragyogott. De Breen emlékezett rá, hogyan vetette magát csatába; emlékezett a vérre a pofáján és a harcias csillogásra abban a boldog szempárban.

– És – tette hozzá – történetesen elég nagy erejű boszorkány vagyok.

– Az elég nagy erejű enyhe kifejezés. Elmegyek, de meg kell ígérned, hogy küldesz üzenetet. Mindennap, Breen… különben az alkunak annyi. Küldj egy sólymot vagy bármit.

– Tegnap elmentem Ninia Colconnan boltjába, és vettem neked egy látótükröt.

– Hogy mit?

– Egy eszközt, hogy beszélhessünk. Ráadásul szép is. Gondolj rá úgy, mint egyfajta Zoom-hívásra. Megmutatom, hogyan működik. – Beletúrt vörösen göndörödő hajtömegébe. – Komolyan nagy terhet veszel le a vállamról. Plusz van gyakorlati haszna is. Ha Sally vagy Derrick megpróbál kapcsolatba lépni velünk, nem tudnak elérni minket. Aggódni fognak.

Sallyt, mindkettőjük szívének anyját felhasználni arra, hogy Marcót ösztökélje, jó ötlet, gondolta Breen.

– Igen. – Marco zsebre dugta a kezét. – Igen, erre már én is gondoltam.

– Így viszont elháríthatod, FaceTime-olj egy kicsit Philadelphiával, ha visszamentél. És – döfte egyik ujját a férfi hasába –, térj vissza a munkádhoz, végtére is nekem dolgozol.

Leguggolva végigsimított Sükebókán, hogy megszárítsa, mire a kutya lilás árnyalatú fürtjei begöndörödtek.

– És te? Tudom, hogy nem sok alkalmad volt írni.

– Egy kicsi azért volt. – Gyengéden megcibálta Sükebóka kutyaszakállát, mielőtt felállt. – Még nem tudtam foglalkozni a következő Sükebóka-kalanddal, egyszerűen nem tudok most boldog dolgokról írni. De valamennyit dolgoztam a felnőtt regény második vázlatán. Most már több rálátásom van a csatajelenetekre.

– Ó, Breen!

A lány nekidőlt a férfinak. Mindig támaszkodhatott rá.

– Semmi baj, Marco. Ezt már megbeszéltük. Harcoltunk, és gonosz teremtményeket öltünk. – Újra a férfira nézett, a tekintete kemény volt, a válla merev. – Ha eljön az idő, újra megteszem. És újra meg újra, amíg ennek vége nem lesz.

Aztán a kemény tekintet megenyhült, és Breen megfogta Marco kezét.

– Gyere, segítek összepakolni, és kiokosítalak látótükrökből.

Ott állt a hajnali ködben, és nézte, ahogy a férfi elmegy. Az ő Marcója, az ízig-vérig városi ember, úgy ült a nyeregben, mintha beleszületett volna. A tüzes kanca táncolt alatta, és Breen hallotta, ahogy a férfi nevet, miközben a nyugatra tartó harcosokkal együtt elüget.

A fejük felett, a szürke novemberi égbolton három, a hajnali fényben ékszerként ragyogó sárkány repült lovasával. Mögöttük két tündér szárnyalt.

Újra harc lesz, amelyet a bukott isten miatt vívnak, és vér fog folyni, amit Odran miatt ontanak ki. Odran, a nagyapja.

De Marco biztonságban lesz, gondolta, olyan biztonságban, amennyire csak lehet egy olyan földön, amelyet a békének szenteltek, és amelyet egy háborúra elszánt isten fenyeget.

És Marco, a valaha született legjobb ember, azzal a férfival lesz, akit szeret. Breen egyelőre csak ebben reménykedhet.

– Minden rendben lesz vele. – Keegan mellette állva nézte, ahogy azok, akiket nyugatra küldött, lassan eltűnnek a ködben. – És jól tetted, hogy rávetted, hogy elmenjen.

– Tudom. Mint ahogy azt is, hogy vigaszt fog vinni a völgynek. Ez fontos.

– Igen, ez fontos. Te is vigaszt vinnél nekik. Azt akarom, hogy itt legyél… bizonyos okokból, de tudom, hogy ott is hasznos lennél, és magad is megvigasztalódnál.

– Nem állok készen a vigasztalódásra. – Fürkészőn nézett Keeganre… a férfira, a boszorkányra, a harcosra, akit megszeretett, akit kívánt, akire szinte nagyobb szüksége volt, mint amennyire el tudta viselni. Magas és erőteljes testalkatú, sötét haja harcos fonatával együtt zilált volt. Szemének mély zöldjében egyszerre látta a fáradtságot és a haragot. – Ahogy te sem.

– Tényleg nem, rohadtul nem.

– És mivel Odrant megint kizártuk, nincs senki, akivel itt és most harcolhatnánk.

A férfi hosszú, hűvös pillantást vetett rá.

– Háborút kívánni annyi, mint halált kívánni. Ez nem a mi módszerünk.

– Nem ezt mondom, Keegan. Azért gyakorlatozol a háborúra, mert Talamh-nek és az összes többi világnak védelemre van szüksége. Ezt te tanítottad meg nekem, méghozzá nem kímélve, azzal, hogy fájdalmasan sokszor fenéken billentettél a kiképzésen.

Keegan vállat vont, és az egyik gyakorlótérre pillantott.

– Manapság már nem olyan könnyű téged a földre küldeni.

– Visszafogod magad. Gyűlölöm beismerni, hogy mindig is így volt. Sohasem lesz belőlem briliáns kardforgató… vagy Robin Hood-féle íjász.

– Azok jó sztorik. A Robin Hood-történetek. És nem, valóban nem lesz belőled női Robin Hood vagy szuper kardforgató.

– Ezen a téren viszont nem fogod vissza magad.

Erre Keegan kicsit elmosolyodott, és az ujja köré tekerte a lány egyik fürtjét.

– Miért hazudnék, amikor ez az igazság? Jobb vagy, mint voltál.

– Amivel nem mondtál sokat.

– Jobb vagy, mint voltál, miután jobb voltál, mint korábban. A varázslataid pedig… félelmetesek. A leghatékonyabb fegyvered, és mindig is az lesz. És ez? – Felemelte a lány kezét, elfordította, és ujjával végigsimított a csuklón lévő tetoválásán. – Misneach. Bátorság, és a tiéd éppoly erős, mint a varázslataid.

– Nem mindig.

– Elég gyakran. Elküldted Marcót, megtagadtad magadtól az általa nyújtott vigaszt mások vigaszáért. Ez bátorság. Vele mennél, de maradsz, mert szükségem van rád.

– Bizonyos okokból.

– Bizonyos okokból.

Fiatalok sereglettek a gyakorlótérre, némelyik szárnyasan, mások manógyorsasággal, és volt, aki még mindig álmosan ásítozva.

Breen rájött, hogy aznap nincs iskola, hiszen Talamh mindig is határozottan az oktatás mellett volt. Lenézett Sükebókára és annak könyörgő tekintetére.

– Menj csak.

A kutya örömteli ugatással elrohant.

– Nem kérdezed meg, hogy mik azok – jegyezte meg Keegan. – Az okok.

– Úgy érzed, hogy nagyobb biztonságban vagyok itt, veled. Shana kétszer is próbált megölni, és most már az övé. Most már Odrané.

– Minden portált őrzünk. Nem tud átjönni. Nem árthat neked.

– Shana nem fog megölni.

A férfi szeme összeszűkült.

– Előre láttad?

Breen megrázta a fejét.

– Tudom, hogy nem fogom megadni neki ezt az elégtételt. Aztán ott van Yseult. Kétszer is próbált elkapni, de nem azért, hogy megöljön, mert Shanával ellentétben ő nem sült bolond, hogy Marco kifejezésével éljek, hanem azért, hogy eléggé megbénítson ahhoz, hogy Odranhoz vigyen. Az első alkalommal sikerült is volna neki, ha te nem vagy. Másodszor pedig, pontosan ott… – fordult meg, és mutatta a helyet. – Elintéztem, de engedtem az érzelmeimnek, a haragomnak, a vágynak, hogy inkább fájdalmat okozzak neki és megbüntessem, mint hogy egyszerűen végezzek vele. Nem követem el újra ezt a hibát.

– Vadabb lettél, mo bandia.

Vadabb? Ebben nem volt biztos. De határozottabb. Igen, határozottá vált.

– Nagyon sokáig azt hittem magamról, hogy átlagos vagyok, vagy még annál is kevesebb. Most már tudom, hogy mi vagyok, hogy mim van, és azt használni is fogom. Az, hogy aggódsz miattam, eltereli a figyelmedet arról, amit tenned kell. Abba kellene hagynod.

Hozzá hasonlóan Keegan is figyelte, ahogy a kicsik felsorakoznak az edzésre. Fiatalok, gondolta büszkén, és kicsit sajnálkozva is. Ahogy a kardja markolatára tette a kezét, eszébe jutott, hogy ő is ilyen volt, ugyanezt csinálta.

– Azt hiszed, csak azért akarom, hogy itt legyél, mert aggódom érted?

– Ez is számít, de az is, hogy hasznos vagyok itt, és ezt te is tudod.

– Igen, az vagy. Segítettél a sebesültek gyógyításában, és a gyászolók látogatásával vigaszt hoztál… hozol még mindig. De túl sokat vállalsz. Ez látszik rajtad.

– Köszönöm szépen. Kezdhetek szépítő bűbájt használni.

– Gyönyörű vagy.

Ahogy ezt mondta, olyan lazán, mintha egyszerűen így lenne, nevetséges izgalommal töltötte el Breent.

– Még akkor is, amikor fáradt vagy – folytatta a férfi –, és túlságosan sápadt, és gyászuk lerí rólad.

– Te is ezt teszed. Igen, te vagy a taoiseach, ezért ez a kötelességed, de ez több annál. Te is gyászolsz, Keegan.

– Ezt ne vedd el tőlem. – Megfogta Breen kezét, mielőtt a lány a szívére tehette volna. – Még az árnyékát sem. Szükségem van rá, ahogy a haragra, ahogy a hidegvérre is. Tudom, hogy segítettél a halottakkal, és azt nem kívántam volna neked.

– Ők az én népem is. Legalább annyira talamh-i vagyok, mint amerikai. Talán még inkább, ha már itt tartunk.

– Ennek ellenére nem kívántam volna. Visszaküldted Marcót, és én nem tudok most neked hasonló társaságot nyújtani, ezen a helyen, ami nem úgy otthonod, mint Írország vagy a völgy. Alig volt időm veled másra, mint szexre és alvásra… ráadásul több volt az alvás, mint a szex, és ezt sajnálattal mondom. S ha belegondolok, azt hiszem, a csata óta nem beszéltünk még ilyen hosszan kettesben.

– Te vagy a taoiseach, és részt kellett venned a tanácsüléseken, ítéleteket kellett hoznod. Tudom, hogy beszéltél az összes sérülttel és mindazokkal, akik elvesztettek valakit. Tudom, mert elmondták. Ott vannak a helyreállítások, a kiképzések, és elképzelni sem tudom, mi minden még. Azt hiszed, elvárom, hogy velem légy, amikor annyi más tenni- és átgondolnivalód van?

A férfi áthatón nézett rá, ahogy szokott. Aztán ismét elfordította a tekintetét a gyakorlótér és a falu felé.

– Nem, nem várod el, és talán éppen ezért szeretném, ha veled lehetnék. Még mindig rejtély vagy számomra, Breen Siobhan. Ahogy újabb rejtély mindaz, amit irántad érzek. Ez nem mindig tetszik nekem.

Ez ismét mosolyt fakasztott a lány arcán.

– Ez sokszor teljesen világos.

– Szükségem van rád itt mindazon okok miatt, amelyeket te is felsoroltál. Mindazok miatt, igen, de magam miatt is szükségem van rád itt. Nem kell, hogy ez tetsszen, de… Igyekszem elmagyarázni, amennyire csak tudom.

Breent mélyen megérintette a férfi próbálkozása.

– Egyre jobban megy. A magyarázkodás. Soha nem leszel benne briliáns, de azt hiszem, gyakorlással egész jó lehetsz.

Keegan szája sarka mosolyra rándult.

– Szép visszavágás, és jól csináltad.

– Gondoltam. Szeretem, ha szükség van rám. – Végigsimított a férfi harcos fonatán. – Nagyon sokáig senkinek sem volt rám szüksége. Marcónak persze igen, és Sallynek meg Derricknek is. De az más. Szóval jelenleg megelégszem az alvással, a szexszel és bármi mással, amit még bele tudunk sűríteni.

– Most nincs semmi más. Átkozott tanácsülés!

– Semmi gond. Hamarosan úgyis várnak a gyakorlótéren. Átkozott íjászat!

– Azt mondták, már nem vagy olyan szánalmas, mint voltál.

– Fogd be! Menj, és légy a világ vezetője.

Keegan a könyökénél fogva lábujjhegyre emelte a lányt. Megcsókolta, és csak csókolta, miközben a köd elvékonyodott, és a nap átsugárzott rajta.

– Tartsd magad mellett Sükebókát, jó? És vigyél magaddal valakit, Kiarát, Brigidet vagy akit akarsz, amikor a faluba vagy látogatóba mész.

– Ne aggódj!

– Kevésbé fogok aggódni, ha ezeket megteszed.

– Rendben. Kevésbé aggódj. Megyek az íjamért, és kevésbé leszek szánalmas. Ráadásul szerintem jobban fogom érezni magam, mint te.

– Efelől semmi kétség. Tartsd magad mellett a kutyát – figyelmeztette újra Keegan, majd a hídon át visszasétált a kastély felé, ahol a zászló félárbócra eresztve lobogott.

Breen továbbra is elfoglalt volt mindennap, edzett, segített a javításokban, varázslattal és a két kezével is, és annyi időt töltött Phelin családjával, amennyit csak tudott.

Az ő családja is, gondolta, miközben egyre több emlék villant fel benne életének első három évéről. Flynn nagy keze, ahogy a magasba dobálja, és ő visít; Sinead cukormázas sütijei; Morenával a mezőkön szaladgálnak; Seamus és Phelin, amint folyton kalandokon törik a fejüket.

Ugyanúgy otthon érezte magát náluk, mint a farmon, ahol született.

De Flynn, a harcos, a tanácstag, az apa volt az, aki végül elszakította a szoros kötelet, amellyel Breen a saját gyászát megkötözve tartotta.

Levegőt és csendet akart. Miután kora reggel két órát szánt arra, hogy a könyvén dolgozzon – és remélte, hogy este még kettőt tud majd –, elvitte Sükebókát sétálni.

Csak egy kis lopott idő a semmittevésre, így gondolt rá. Aztán Rowannel, aki Tanács tagja volt a bölcsek képviseletében, és néhány fiatal boszorkánnyal együtt bájitalokon és bűbájokon dolgozott. Feltöltötték a csata közben felhasznált készleteket.

A varázslat nem abrakadabra volt, hanem erőfeszítés, ügyesség, gyakorlat és szándék.

Beiktatott némi kertészkedést, hogy segítsen pótolni a csata során elpusztult termést. Remélte, hogy sikerül rávennie Sineadet és Noreent, hogy dolgozzanak vele, így legalább egy órára kicsalja őket a levegőre és a napra.

Utána harci gyakorlat következett, a nap legkevésbé kedvelt része. Kardozásból és közelharcból állt az aznapi tortúra, és már előre látta, hogy tele lesz zúzódásokkal.

Meglepte, mennyire be vannak táblázva az itteni napjai, hogy egyik szinte a másikba ér. Bár végtelenül lenyűgözőnek találta a kastélyt, és izgalmasnak a tenger vad hullámzását, hiányzott neki a túloldalon álló szép házikó, a Talamh nyugati részén lévő farm, az ottani barátai, a nagyanyja. És – vallotta be magának – az az elégedettséget okozó rutin, amelyet azóta alakított ki, hogy oly sok hónappal ezelőtt elhagyta Philadelphiát.

De egyelőre itt van szükség rá, és megértette, hogy a sok veszteség után a fővárosiaknak pusztán az reményt adott, hogy látják őt, amint a napi teendőket végzi.

Hagyta, hogy Sükebóka a híd alatti vízben játsszon, és a vele való kapcsolat miatt tudta, hogy bár ez boldoggá teszi, hiányzik neki az öböl, hiányzik neki az, hogy Aisling fiaival szaladgáljon a mezőkön, és hogy Mabbel, az ír farkaskutyával játsszon, aki a fiúkra vigyázott.

Amikor Sükebóka kimászott a vízből, hogy megrázza magát, Breen egy kézmozdulattal megszárította. A novemberi szél élénk volt, tenger- és földillatot hozott magával. Breen a domboldalon lévő kertekben és a mezőkön látott néhány szorgoskodót, akik a téli gabonát keltették ismét életre.

Együtt dolgozott más bölcsekkel, hogy az elszenesedett és véres talajt meggyógyítsa, és most a narancssárga sütőtökökben és vajsárga tökökben, a kelkáposzta és a káposzta zöldjében ennek a munkának a gyümölcsét látta.

A dísznövények és fűszernövények újra virágoztak. Látta a házak tetején a friss nádat, a kertekben játszó gyerekeket, a standoknál és a boltokban nézelődő falubelieket, a kéményekből felszálló füstöt.

Az élet és a fény makacs dolgok, gondolta. Virágozniuk és ragyogniuk kell a sötétséggel szemben, és így is lesz, virágozni, ragyogni fognak. Nem lobbannak el, mint a gyertya, hanem tovább lángolnak.

Neki is része van ebben, és mindent megtesz, hogy a tűz tovább égjen.

Sükebóka előreszaladt, majd eltűnt egy fűzfa mélyen lecsüngő ágai alatt. Breen követte, és ott találta Flynnt egy kőpadon ülve, Sükebóka fejével a térdén.

Nem kellett látnia a férfi bánatát, mert amúgy is horgonyként nehezedett a szívére.

Flynn mégis rámosolygott, miközben megsimogatta Sükebóka göndör tincseit.

– Íme, egy boldog kutya.

– Tényleg az.

– És hamarosan messze földön híres lesz dalban és mesében. Sokat láthatsz innen. A falut és annak nyüzsgését, a mezőket és a dombokat, a hegyek árnyékát, s közben, ha figyelsz, hallod a tenger morajlását magad mögött. A nagyid már a születésem előtt ide állíttatta ezt a padot. Sokszor ültem itt apáddal töprengve, és csendet találtam. Amott pedig – mutatta, mire Breen közelebb lépett –, abban a házikóban élt egy lány, akiért zabolátlan ifjúságomban szörnyen odavoltam. Persze még Sinead előtt, mert ő olyan nő, aki törhetetlen bilincsbe verte a szívemet. De a vágy eléggé valóságos volt, amíg tartott, és az emlékei ártalmatlanok és édesek.

– Hol van most az a lány?

– Feleségül ment egy földműveshez, és három gyerekük született… nem, inkább négy, azt hiszem. Középföldön élnek, és ide járnak csereberélni és kereskedni. Gyere, ülj le ide mellém! Levegőzni akartam kicsit.

Breen habozott, de az ösztöne azt súgta neki, hogy a férfinak most legalább annyira szüksége van társaságra, mint levegőre. Amikor Flynn kezét az övére tette, miután leült mellé, megérezte a szívét, és tudta, hogy igaza van.

– Amikor apáddal még gyerekek voltunk, és a völgyben éltünk, a fővárosba vágytam, ebbe a nyüzsgésbe. Nem voltam földműves, mint Eian vagy az apám. És az építésben sem voltam olyan ügyes, mint az apám. Persze ott volt a zene. Az szorosan összekötött Eiannel. Nagyon szerettem a kocsmákban játszani, itt és a túloldalon. Én, Eian, Kavan és Brian… mindig is testvérek voltak számomra. De én harcos életet akartam, ez az igazság. Családot alapítani Sineaddel a völgyben, az értékes volt, az öröm és a béke ideje is. Egy ideig. – Breen felé fordult, hogy ránézzen. – Anyád boldoggá tette apádat. Ezt tudnod kell.

– Tudom.

Egy ideig, gondolta Breen.

– De te, kis vörös nyuszi, te voltál a szíve dobbanása, a lelkének fénye. Amikor Odran elrabolt… Egy gyengébb ember talán megőrült volna, és hagyta volna, hogy az őrület és a félelem uralja. Eian azonban nem volt gyenge, ezért bezárta a szívét, és az eszét, a hatalmát, az erejét használta. Ahogy te is, pedig szinte még csecsemő voltál. Ahogy te is – mormolta Flynn.

– Anyád repített haza újra, és Sinead volt az, aki elringatott és énekelt nekem. Már tisztán emlékszem az egészre, ahogyan a nagy félelem után megint biztonságban éreztem magam velük. Amikor először jöttem vissza, nagyi segített meglátnom a tűzben, hogyan harcolt az apám azon az éjszakán, és hogyan harcolt ő maga is. És… te, a nagy szárnyaddal és a kardoddal. Harcoltál értem, érte, Talamh-ért.

– Szörnyű, kegyetlen éjszaka volt, de mindig is harcos akartam lenni, és ezért meghaltam volna érted, apádért, Talamh-ért. Így döntöttem. De túléltem. Azon az éjszakán elvesztettük Kavant.

– Tudom.

– A testvérem volt. Aztán Brian esett el, majd Eian. A testvéreim halála darabokat szakított ki belőlem, ahogy az a halál dolga. De én éltem, harcosként, férjként, apaként és nagyapaként is, és a darabok, amelyeket a halál elvesz tőled, megtalálják a módját, hogy nélkülük élj. Azzal tisztelegsz a haláluk előtt, hogy élsz, cselekszel, talpon maradsz.

– Tudom, hogy így teszel. – Breen a távolba meredt, ahogy Flynn is. Egy nyúl, szürke, mint Breen szeme, ugrándozott át a mezőn egy sor káposzta felé, hogy megrágcsálja.

– Még sohasem vesztettem el közeli hozzátartozót. Azt hittem, hogy apám csak úgy elhagyott.

– Sohasem tette volna. Soha.

– Most már tudom, ahogy azt is, hogy a szeretteid halálát azzal tiszteled meg, hogy élsz, cselekszel és talpon maradsz.

– Ott ülök a tanácsban, és megteszem, amit tudok, hogy bölcs és igaz legyek. Harcolok azzal, ami ellenünk jön. Most viszont, Breen, most én viselem a felelősséget a feleségemért, a fiam feleségéért, a testvéreiért, a saját anyámért és apámért. Ennek a karnak tehát erősnek kell lennie, mert azok a darabok elvesznek bennük. De a fiam, a gyermekem, akit az első lélegzetvételekor a kezemben tartottam, elment. És a születésre váró gyermek sohasem fogja megismerni az apját. A felesége soha többé nem fogja érezni az ölelését. Az édesanyja soha többé nem hallja a hangját, és soha többé nem nézhet rá. Azok a darabok eltűntek, és nem tudom, hogyan éljek nélkülük.

Breennek nem voltak szavai, ezért egyszerűen átölelte a férfit. Nem tudta elvenni a bánatát, semmilyen erő sem tudta volna. De magába fogadta, hagyta, hogy beléáramoljon a gyász mindent elsöprő fájdalma, így legalább osztoztak rajta.

– Harcos vagy – mondta végül. – Férj, apa, nagyapa. Talpon maradsz. Az összes darabot, amelyeket a halál elvett tőled, betölti az elvesztettek fénye. Phelin fénye benned van, és mindig is ott lesz.

Könnyek gyűltek a szemébe, de nem engedte, hogy kicsorduljanak.

– Érzem benned a fényét. És az apámét is. – Breen eléggé hátrahúzódott ahhoz, hogy a férfi szívére tegye a kezét, és tekintetét az övére szegezve átadta, amit érzett. – Olyan fényes, hogy még a halál sem tudja elhomályosítani.

Flynn a vállára hajtotta a fejét, és felsóhajtott.

– Nagyon büszke lenne rád.

– A fénye bennem is ott van.

Flynn felemelte a fejét, megsimogatta a lány haját.

– Látom őt benned, és ez megnyugtat. Vigaszt nyújtasz nekem. – Ajkát a lány homlokára nyomta. – Hálát adok annak az erőnek, amelyik ebben az időben hozott ide, és téged velem együtt. Kis vörös nyuszi – mormolta, mielőtt újra homlokon csókolta, majd magára hagyta a fűzfa alatt.

Magára maradva Breen szeretett volna remegni, egyszerűen összeroskadni a közös bánat súlya alatt.

De nem itt, ahol valaki megtalálhatja, megláthatja, gondolta. Kilépett a fa alól, eltávolodott az ágaktól, és hívta a sárkányát.

Igen, igen, jóságos isten, levegőre, távolságra és elengedésre volt szüksége.

Amikor Lonrach leszállt, Breen felmászott az arannyal szegélyezett, vörös pikkelyes hátára.

– Maradj – mondta Sükebókának, mielőtt az felkapaszkodhatott volna mellé. – Várj itt!

Lonrach hátán felszárnyalt az égbe. Magasra és gyorsan repült, a levegő süvített körülötte, a haját, a köpenyét lobogtatta. A szél csontig hatolt, ahogy egyre magasabbra szálltak, át a felhőkön és a bennük tárolt nedvességen. Amikor Talamh úgy terült el alatta, mint egy gyermekjáték, felsikoltott.

Sikított, kiüvöltötte magából a bánathoz oly szorosan hozzákötődött haragot. Érezte, ahogy a levegő megremeg tőle, hallotta, ahogy a mennydörgés együtt dübörög vele, és villámok cikáznak körülötte. De nem törődött vele.

Ez az övé volt, és csakis az övé, minden csepp vérért, minden könnyért, minden veszteségért. Sötétség és világosság, haragjának két oldala összecsapott, így az ég kavargott és remegett, a felhők cihája megrepedt és könnyeket ontott. Breen a karját magasba emelve és a kezét ökölbe szorítva üdvözölte a vihart.

– Légy átkozott! – kiáltotta. – Az összes istenre, az apámra, Phelinre és a többiekre esküszöm, hogy halált hozok rád!

Egyre lejjebb vitte Lonrachot, megmutatta neki, hová kell mennie, ahová nem volt ereje elmenni az óta az átkozott nap óta.

Amikor a sárkány leszállt az erdőben, ahol a fák hajladozva nyikorogtak, az eső zuhogott, Breen leugrott róla, és megállt a kígyófával szemben. Az ő vére nyitotta meg ezt a kaput, hogy poklot hozzon Talamh-re, aztán ő, a nagyanyja és Tarryn zárta be a saját vérükkel.

Erőt merített, mind többet és többet, arcát a vihar felé emelte, egybeolvadt vele. És állt, tűzként világítva önmagában és önmagán kívül is.

– Figyelj rám, Odran, te átkozott! Halld szavam, és reszkess! Breen Siobhan O’Ceallaigh vagyok. A szépek népének, embereknek és isteneknek leánya. Én vagyok a fény és a sötétség, a remény és a kétségbeesés, a béke és a pusztítás. Én vagyok a kulcs, a híd, a válasz. És minden hatalmam arra fordítom, hogy végzek veled. A véred forrni, a húsod égni fog, és az összes világ hallani fogja félelmed és fájdalmad sikolyait. Halld szavam, Odran, ahogy az istenek egykor elűztek, úgy én hamuvá égetlek, s hamvaidat még a pokol sem fogadja majd be. Semmivé leszel. Ez az én fogadalmam. Ez a végzetem.

Magasba emelt kézzel állt, fény kavargott belőle, a szeme pedig olyan sötét és vad volt, mint a vihar.

– Breen. Lépj onnan hátrébb!

Breen feje a hang felé fordult, és vele együtt az erő is. Keegannek mindkét kezét fel kellett tartania, hogy ki tudja védeni és talpon maradjon.

– Lépj hátra – ismételte. – Megkockáztatnád, hogy a haragoddal kinyitod?

– Nem fog kinyílni. De ő hall engem.

– Rendben, elmondtad, amit akartál, most lépj hátrébb. – Mivel a lány átkozottul közel állt, miközben áradt belőle az erő, Keegan odalépett hozzá.

Amikor megfogta a karját, a lány ereje a csontjáig hatolt, de elhúzta onnan Breent.

Sükebóka csuromvizesen és nyüszítve állt, miközben Breen erőt sugározva és dühösen bámult Keegan szemébe.

– Azt hiszed, meg tudsz állítani?

– Ha muszáj. – A lány és a kapu közé állt, és látta, hogy az indulat egy része zavarrá tompul. – Most már el kell engedned.

– Mi? Mit kell elengednem?

– Te támasztottad a vihart, most engedd el.

– Istenem! – Az arcára szorította a kezét, megremegett. – Sajnálom. Sajnálom. – Remegve leereszkedett a földre. – Úgy sajnálom!

A szél elcsitult, az eső elállt. A levegőben remegő erő elhalványult.

– Nem lett volna szabad egyedül idejönnöd – kezdte Keegan, de a lány összegömbölyödött, és sírva fakadt.

Miután a dühe megszűnt, csak a könnyek maradtak.

Keegan leereszkedett mellé, miközben Sükebóka odaszaladt, és halk sírással csatlakozott Breenhez.

– Jól van. – Keegan végigsimított a lány haján, hátán, vállán, hogy felmelegítse és megszárítsa. Aztán átölelte, szavakat keresett. De nem jutott más eszébe, mint az, hogy: – Jól van, már minden rendben.

– Sajnálom.

– Ezt már mondtad. Kész, vége. Sírj, ha kell, amíg ki nem sírod magad.

– Flynn-nel voltam, és ő…. Nem bírtam tovább tartani. Nem tudtam többé magamba zárni. Muszáj volt…

– Az istenekkel üvöltöznöd. – Amikor a lány felemelte a fejét, Keegan oldalra biccentette a sajátját. – Szerintem még a Távol-Nyugaton is hallottak.

– Ó, én ostoba! – Breen a tenyerébe temette az arcát. – Nem kellett volna… mindenkit megijesztettem, amikor…

– Megijesztettél? Mi talamh-iek vagyunk, te lány, és nem holmi anyámasszony katonái, akik berezelnek, amikor egyikünk szabadjára engedi az erejét. És amilyen a tiéd volt, nos, van, aki örvendezik rajta. A vihar talán kicsit túlzás volt, mivel az emberek egy darabig még kergetni fogják a ruhákat, amelyek lerepültek a szárítókötelekről, meg ilyenek.

– Saj…

– Ki ne mondd még egyszer, az istenekre, ez már fárasztó. Megígérted, hogy nem jössz ide egyedül.

– Nem akartam. – Újabb zokogó hang tört fel belőle, mire megrázta a fejét. – Úgy értem, nem terveztem. Azt hiszem, egy percre kicsit megőrültem.

– Inkább egy órára. Eltartott egy darabig, amíg megtaláltalak, és még tovább tartott volna, ha ez itt nincs – simogatta meg Sükebókát. – Eljött értem. Már éppen indultam, hogy felkutassalak, amikor megnyílt az ég. Gondolom, mostanra elfáradtál a sok energia és néhány liter könny után. Reggel is indulhatunk a ma délután helyett.

– Indulhatunk? Hová?

– A völgybe.

Keegan felállt, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítse a lányt.

– Nem. Keegan – emelkedett fel gyorsan Breen is. – Ki kellett adnom magamból, kieresztenem vagy csak… – Visszanézett a portálra. – Tudatnom kellett vele. De nem küldhetsz vissza csak azért, mert… egy kis jelenetet rendeztem.

– Kis jelenetet, mi? Életemben először láttam birkát repülni.

– Jaj, istenem!

– Semmi baja sem lett. És bár igaz, hogy visszaküldelek… s mivel taoiseach vagyok, nyugodtan megtehetem. De máshol van rám szükség, és a fővárosnak adtam annyi időt, amennyit kellett. Egyelőre. Velem jössz, mert szükségem van rád, és nagyon jól tudom, hogy neked is szükséged van rám.

– Igen. – Breen a férfihoz lépett, a vállára hajtotta a fejét. – Igen, szükségem van rá. Akkor mehetünk?

– Mehetünk. Miután egy kicsit rendbe szedtük magunkat, elbúcsúzhatsz, akitől akarsz, és összeszedheted, amit magaddal szeretnél vinni. És nem bánnám, ha a tükrön keresztül szólnál Marcónak, hogy főzzön valamit. A húsgombócai nagyon jólesnének ma este.

– Rendben. – Breen nagyot sóhajtott. – Hadd alkalmazzak egy kis bűbájt, hogy ne úgy nézzek ki, mint aki sírt.

– Ne – fogta meg Keegan a lány kezét. – Hallották a gyászodat, hadd lássák is. Hadd lássanak így. És el kell mondanom, hogy Odrannak esélye sincs sem az égben, sem a pokolban a nő ellen, akit ott láttam állni, ezer gyertyaként lángolva. Fikarcnyi esélye sincs. Most pedig gyere. Fogy az idő.

Második fejezet

Breen mindenkitől elbúcsúzott, és a táskájába dugta Morena és Keegan édesanyjának üzeneteit, amelyet a lányaiknak küldtek. És miközben Sükebókával Lonrach széles hátán ült, a fővárosba való vad repülésre gondolt, a sürgetésre és a félelemre, amely keletre küldte. Most, örökre megváltozva, hazafelé repül.

Tudta, mi suhan el alatta Lonrach szárnyainak árnyékában. Ismerte a zöld dombokat és a termékeny völgyeket, a sűrű erdők illatát, a hegycsúcsok fenségét. A falvakat, kunyhókat, barlangokat, és mindenkit, aki bennük lakott.

Ott, a felhők alatt, egy ló és lovasa vágtázik, és egy köpenyes nő áll kosárral a karján. Amott, az erdő szélén egy fenséges szarvas pózol, és távolabb, a patak partján egy nő horgászik, mellette a pokrócon egy pólyás csecsemő fekszik.

A hegyek mély barlangjaiban trollok bányásznak, és a tanteremben az órát unó gyerekek ülnek és kalandokról álmodoznak. A gazdák a téli termést ellenőrzik, és az ekét élesítik; az anyák leteszik szunyókálni a kicsiket.

És a harcosok fáradhatatlanul edzenek, képességeiket csiszolják, hogy megvédjék a dombokat és völgyeket, a hegyeket és a patakokat, és mindazokat, akik ott élnek.

Most már ő is része ennek, mert korábban még a mágia, a közös vér, a tudás ellenére sem volt az. Mert már harcolt, ölt és vérzett Talamh-ért.

Keeganre nézett. Milyen éber, gondolta, milyen elmélyült! Egy türelmetlen férfi, aki valahogy mégis végtelen türelemmel rendelkezik. Egy kemény ember, aki lényegében maga a kedvesség. Egy élő, lélegző ellentmondás.

Illik rá, vélte, mert a férfi harcolni, ölni és vérezni fog világának egyetlen, létfontosságú céljáért.

A békéért.

Kicsit közelebb navigálta Lonrachot Crógához, hogy túl tudja kiabálni a szelet.

– Mi lesz ezután?

Keegan ránézett, de csak egy pillanatra, mielőtt tovább fürkészte a földet, a levegőt, a távoli tengert.

– Visszatérsz az edzéshez, a mágiához, a harchoz, mint korábban.

– Nem, úgy értem, most mi jön.

– Ez a most, a holnap és a holnapután. Van időnk, de nem vesztegethetjük el. Odran többet vesztett, mint mi. Ő viszont nem fog úgy gyászolni, mint mi, hiszen a démonok és a sötét erők, akiket a pusztításunkra küldött, nem számítanak neki. De vesztett az erejéből.

– Újra össze kell szednie magát. Ez hetekbe, hónapokba, akár évekbe is telhet.

– Évekbe nem. Ezúttal nem.

– Mert itt vagyok.

– Oly közel ahhoz, hogy elvegyen téged és mindent, ami vagy. Legalábbis azt hiszi. Te vagy a kulcs, a híd. Az emberek, a szépek népe és az istenek leánya, aki birtokában van mindannak, amire Odran vágyik. Azt gondolja, közel áll ahhoz, hogy mindent elvegyen, amit csak akar, és bosszút álljon az összes világon. – Keegan ismét ránézett. – De téved. Most messzebb van ettől, mint valaha volt.

– Miért?

– Mindazok miatt, ami vagy. A völgybe vagy a házikóba akarsz menni? Oda viszlek, ahová szeretnéd, aztán délre megyek.

– Délre mész?

– Vannak kötelességeim, amelyekkel nem tudtam foglalkozni, amíg a fővárosban voltam. Mahon intézte az ottani javításokat, az imaház lerombolását, az emlékmű építését. Meg kell mutatnom a délieknek, hogy a taoiseach emlékszik.

– Akkor én is délre akarok menni.

– Hetek óta nem voltál otthon.

– Te sem. Nem, nem vagyok taoiseach – mondta Breen, mielőtt a férfi megszólalhatott volna. – De azt mondtad, hadd lássák a bánatom. Hadd lássanak engem. Ez csak a fővárosiaknak szólt?

Keegan egy pillanatig nem szólt semmit, csak a lányt fürkészte. Aztán egy biccentéssel délnek fordult.

– A meleg kellemes lesz – jegyezte meg társalgási hangnemben.

– Nem bánom. De a hideg sem zavar. Szeretem látni, mit művel a fákkal. A fenyők zöldje mintha elmélyülne a tölgyek, a gesztenye- és a juharfák színei mellett. A fény megváltozik, az éjszakák hosszúra nyúlnak. A szarvasok téli bundát öltenek. Sosem gondoltam volna, hogy látom itt az őszt vagy a telet, pedig már itt van a nyakunkon. Akkor sem, amikor Írországba jöttem, sőt, még akkor sem, amikor először jöttem át Talamh-be.

Breen két sárkánylovas felé mutatott, akik észak felé szárnyaltak az égen.

– A mieink – mondta Keegan. – Járőröznek.

– A mieink. Odrannak nincsenek sárkányai – döbbent rá a lány.

– Így van. Nem tudja őket átállítani a maga oldalára, vagy rabszolgasorba taszítani, ahogyan néhányunkat a szépek népéből. A sárkányok romlatlan teremtmények.

– És ha a lovasukat állítja át?

– Még a lovasukért sem állnak át. Gyászolnak, és gyakran belehalnak a bánatba, ha lovasuk Odranhoz szegődik. Ha lovasuk rabszolgasorba került, s nem magától állt át, akkor várnak.

Ahogy lovagolt, Keegan végigsimított Cróga sima pikkelyein.

– Mindegyiküket elpusztítaná, ha tehetné, mert soha nem lesznek az övéi. Íme – intett a távolba. – Dél és a tengere.

Még messze jártak, de Breen már látta a végtelenbe nyúló kéklő kék vizet és az azt szegélyező aranyszínű partokat.

Tündérek röpködtek, és birkák legeltek a mezőn, lankás domboldalak hullámoztak a nap felé, és a fövenyen túl sűrű erdő zöldellt.

A völgyben húzódó falu és a tengerpart fölé magasodva, egy dombon hatalmas dolmen fehérlett.

– Ez az emlékmű?

Keegan körberepülte, hogy minden oldalról megvizsgálja.

És igen, emlékezett.

– Hosszú éveken át itt állt az imaház, amelyet a jámborok kaptak, hogy gyakorolhassák hitüket… és ez rossz szó, mert nem hit az, ami arra vezette őket, hogy kínozzanak, üldözzenek és gyilkoljanak. De szerződésben biztosították ezt nekik, ők pedig cserébe megesküdtek rá, hogy jó cselekedeteknek szentelik magukat. Toric és a hozzá hasonlók arra használták ezt az ajándékot, ezt a megbocsátást, hogy mindenkit eláruljanak. Számukra nem lesz megbocsátás, és a házat, amely a gonoszság fészke volt, lerombolták, a földet, amelyen állt, megszentelték. A dolmen azon elesettek áldozatát jelképezi, akik életüket adták itt, hogy mindenkit megvédjenek.

– Gyönyörű. – És szomorú, gondolta Breen. Mint a kőbe zárt bánat. – Minden gyönyörű, a tenger, a part, a falu. Amit Samhainkor a tűzben láttunk, az kemény volt, kegyetlen és bátor. Harcolni láttalak téged és Mahont, Sedricet és a többieket. De most újra gyönyörű.

– Talamh áll, mert állnia kell.

A dombra irányította Crógát, leugrott, aztán megvárta, amíg Sükebóka is követi a példáját, mielőtt Breen felé nyújtotta a kezét. A lány megfogta, és bár a gyomra felkavarodott, leszállt a sárkánya hátáról, hogy a földre ugorjon.

– Hagyjuk őket egy ideig repülni, hogy pihenőhelyet keressenek. Majd jönnek, ha szükség lesz rájuk.

– Ahogy ő is. Menj csak – mondta Breen az egy helyben táncoló Sükebókának.

A kutya lerohant a dombon, át a parton, bele a vízbe. Egy fiatal sellő nevetve pördült ki a vízből, majd újra alámerült, hogy játsszon vele.

– Mindig megtalálja a szórakozást. – Breen a dolmen felé indult. – Erős, hatalmas szimbólum. Tiszteletet parancsoló. – Rátette a kezét az egyik lábra, amely két embernél is magasabbra emelkedett. – És naptól meleg.

Aztán hátralépett, amikor Mahon odarepült hozzájuk. Keegan sógora, egyúttal jobb keze összecsukta a szárnyait, miután leszállt.

– Isten hozott benneteket. Jól időzítettetek. Csak ma reggel emeltük helyére a zárókövet.

– És jó munkát végeztetek – mondta neki Keegan. – Hogy haladnak a javítások?

– Majdnem kész. Mallónak és Rorynak volt pár keresetlen szava, amikor elloptad Nilát. – Elvigyorodott, megsimogatta mahagónivörös szakállát. – Nem fogom megismételni, mit mondtak. De az igaz, hogy csodákat műveltek, és folyamatosan haladtak a munkával. Magad is láthatod, a falu újra virágzik, és akik pihenni jönnek, ugyanúgy élvezik, mint a kutya odalent. – Ahogy Breen korábban, Mahon is rátette a kezét a kőre. – És ez emlékeztetni fogja őket arra, hogy miért tehetik.

– Toricból és a fajtájából itt már semmi sem maradt – mondta Breen. – Itt, ahol a föld újra termékeny és zöld, és ahol a bátrak és az ártatlanok tiszteletére és emlékére dolmen áll… és állni fog örökké, ahogy a szépek népe is.

A varázslatok, a benne kavargó mágia hatására a két oszlop közé lépett, és a zárókő alá állt.

– De amikor erre a dombra néznek, amikor a zöldben sétálnak, többnek kell lennie a bánatnál. Lennie kell…

Elhallgatott, felemelte a kezét, a fejét rázta.

– Ne fogd vissza – szólt rá Keegan. – Mit látsz?

– Először is, érzem az erőt, fehér, fényes és hatalmas erőt, amely a kövekben és alattunk, a földben él. Érzem a levegőt és a nap melegségét a bőrömön. Amikor beköszönt az éjszaka, az ikerholdak feljönnek a bátrak, az ártatlanok, az elesettek nagy emlékműve fölé. Ez az igazi hit és becsület. Aztán érzem a három fát, amelyek tavasszal virágoznak, ahogy a remény virágzik, még akkor is, amikor a szél lerázza virágaikat, hogy beborítsák a földet. Nyáron gyümölcsöt teremnek, mert ez a bőség, és leveleiket színpompásra festi az idő, ahogy a kerék őszbe fordul, mert ez a körforgás. Így aztán, miközben hullanak, táncot járnak a levegőben, és a kerék egyre forog, míg a fák újra virágba nem borulnak.

Breen kilépett a zárókő alól.

– Érzem a medencét, amelynek vize kristálytiszta, és aki iszik belőle, azt békesség tölti el. És a nagy követ, amelyen örök tűz lobog, és lángjaiban erő és akarat lobog. Tehát mindenki, aki erre a helyre néz, vagy a zöldben sétál, ismeri az összekapcsolódott, mágiával összekötött négy elemet. Mindazok, aki eljönnek, tisztelegnek a bátrak és az ártatlanok előtt, és új remény tölti el őket, mert tudják, hogy a halál nem csupán vég, hiszen az élet, a szeretet és a fény megújul. – Breen hirtelen megrázkódott, majd a hajába túrt. – Ez… sok volt. Sajnálom, nem akarom…

Elhallgatott, amikor Keegan egyszerűen felemelte a kezét, hogy megállítsa.

– Megcsináljuk. Mahon, tündérekre lesz szükségünk a gyümölcsfákhoz, és egy kőművesre, aki megépíti a medencét, aztán boszorkányokra, hogy feltöltsék. Küldj fel egy manót egy rézüsttel, kérlek. Ha ezzel megvagy, menj haza a feleségedhez és a gyermekeidhez. Ha előbb érek a völgybe, mint te, Aisling tökön rúg, és azt inkább elkerülném.

– Boldogan engedelmeskedem. Akkor hamarosan ott találkozunk?

– Reggel, ha nem korábban.

Mahon Breenhez fordult, és arcon csókolta.

– Nem látom, amit te, de alig várom, hogy meglássam.

Miután elrepült, Breen összekulcsolta a kezét.

– Keegan, ha túllőttem a célon…

– Mondtam én, hogy igen? Azt mondom, igazad van, szóval majd helyrehozzuk.

– De ez az, amit akartál, amit láttál.

A férfi a dolment tanulmányozta, a vakítóan fehér köveket. Igen, gondolta, ezt látta, és nem többet.

– Bánaton és dühön keresztül néztem. A kövek állnak, mert igazam volt abban, hogy ide emeltettem őket. De ez nem elég, és ebben meg neked van igazad. Remény nélkül a bánat elveszti az erejét, hogy tovább éljen, és tovább küzdjön, és kitartson. A tündérek elhozzák a fákat, meglesz a medence, mi ketten pedig örökké égő tüzet gyújtunk.

– Én még soha… nem vagyok benne biztos, hogy tudom, hogyan kell.

– Tudod, és meg is teszed. Végül is ez a te látomásod. Még a sötétben is lesz fény. Ehhez ragaszkodunk.

Amikor a fiú meghozta a nagy és fényes üstöt, amely csak úgy ragyogott a napfényben, Keegan a levegőbe küldte, egyre magasabbra és magasabbra, amíg az meg nem pihent a zárókő közepén.

– Szép munka – mondta a fiúnak. – Jól választottál.

– Mahon azt mondta, hogy nagy legyen. – A fiú elvigyorodott. – Nézhetem, taoiseach?

– Természetesen. – Aztán Keegan körülpillantott, majd ismét a fiúra nézett. – Várj. Szaladj le, és szólj mindenkinek, hogy ők is nézzék. Nézzék, ahogy a taoiseach és a szépek népének leánya meggyújtja az örök tüzet az emlékezés eme helyén.

A fiú felkiáltott, és elviharzott.

– Remek. Most már közönségem is lesz.

– Breen Siobhan – mondta Keegan, s a hangján tisztán érződött a türelmetlensége –, csekélységek miatt aggasztod magad. Azért jöttél, hogy lássanak, és igazad volt. Most látni fognak. És akik ennek tanúi lesznek, nem fogják elfelejteni. Akik ennek tanúi lesznek, azok mesélni fognak róla a még meg nem született gyerekeknek. És mindazok, aki idejönnek, emlékezni fog arra, hogy mi, a taoiseach és a szépek népének leánya, kiálltunk a bátrakért, az ártatlanokért és mindenkiért. Szembeszálltunk a sötétséggel, ahogy ők is. És elhoztuk a fényt.

– Jól csinálod – motyogta a lány. – Néha elfelejtem, milyen jó vagy ebben. Abban, hogy te vagy a taoiseach.

– Ez csak józan ész.

– Nem, ez vezetői képesség. – Elmosolyodott látva, hogy Sükebóka, mintha tudná, mi következik, visszafelé nyargal a dombon. – Különben is, ha elszúrom, téged hibáztatlak majd.

Az emberek odalent gyülekeztek. Breen látta, hogy kijönnek a boltokból és a házakból, abbahagyják a munkájukat, hogy nézzék. A párok és családok, akik korábban a parton sétáltak vagy a hullámokban pancsoltak, most ott álltak és figyeltek. A sellők a végtelen kékségben lebegtek, vagy kígyózó mozdulatokkal kiültek a sziklákra.

A férfiak a vállukra ültették a kicsiket, a nők a csípőjükön egyensúlyozták kisbabáikat. Breen hallotta őket a gondolataiban: Figyeljetek, most figyeljetek. És ne feledjétek!

– Fogd meg a kezem! – parancsolta Keegan. – Csak az időt vesztegeted az aggodalmaskodással, Eian O’Ceallaigh lánya. Hagyd, hogy most felemelkedjen, hogy jöjjön. Mondd ki a szavakat. A szavakat, amelyek benned vannak.

Persze hogy benne voltak. Érezte, ahogy a férfi ereje lüktetve áramlik felé, s az övé a férfi felé. Összeolvad, egyesül, megkétszereződik. És a szavak jöttek.

– Ezt az erőt, amely oly régi, mint a lélegzet, élet és halál tiszteletére idézzük most meg. Szikrából láng lobbanjon, a lángból tűz legyen, hogy égjen és lángoljon, és így lelkesítsen. Hála van a szívünkben, s ezt soha nem feledjük el.

– Íme, a fény – folytatta Keegan –, égjen éjjel és nappal. Fényesen, örökké ott fent, a magasban. A lángot, amelyet itt az elesettek tiszteletére gyújtottak, sem árvíz, sem szél el nem olthatja.

És ahogy az erő szélként átsöpört rajta, Keeganhez hasonlóan szabad kezét ő is az üst felé emelte, és hagyta, hogy repüljön.

– Lobbanj fel, örök tűz – mondták együtt –, és égj fényesen.

Az aranyszínű, tiszta és erős, füstmentes lángtornyok a magasba emelkedtek. Félelmetes szépségük könnyeket csalt Breen szemébe.

– Örökké ragyogj, hogy mindenki lásson – mondták. – Ahogy akarjuk, úgy legyen.

A tengerparton, a házak udvarain és az üzletek ajtaiban éljenzés tört ki.

– Nehogy sírj! – Keegan erősebben szorította a lány kezét. – Ez nem gyász, hanem tiszteletadás. Az erő pillanata, nem a sírásé. Fordulj meg, és mutasd meg nekik, hogy ki vagy.

Breen visszafojtotta a könnyeit, és engedelmeskedett.

Keegan felemelte a kardját, és az alant állók felmorajlottak, amikor a Cosantoir éles acélja úgy ragyogott, mint a tűz mögöttük.

– A bátrakért és az ártatlanokért! – kiáltotta. – Talamh-ért és mindenkiért!

– Nem tudom, most mit tegyek.

– Mert már végeztél. – Keegan a hüvelyébe dugta a kardját. – Hívd a sárkányodat. Ideje hazamenni.

Az emberek még éljeneztek, amikor ők Keegannel a part fölé szárnyaltak, és elrepültek. Breen visszanézett a tűzre, amely belőle áradt.

Nem, ezt nem felejti el.

Először Marghoz ment, és bár a levegő hűvös volt, a házikó élénkkék ajtaja nyitva állt előtte. Sükebóka örömtelin felvakkantott, és berohant.

Amikor Breen követte, nagyanyját a konyhában találta, máris jutalomfalattal kényeztette a kutyát. A tűz pattogott, a kanna gőzölgött a tűzhelyen, és sütemény illata töltötte be a levegőt.

Minden érzelme feltolult és összegabalyodott benne. Otthon, gondolta, és Marg karjaiba simult.

– Hát itt vagy.

Marg szorosan ölelte.

– Hiányoztál. Annyira örülök, hogy látlak!

– Ahogy én is téged. De többről van itt szó. – Marg hátrébb húzódott, hogy szemügyre vegye Breen arcát. – Most elmondod a nagyidnak. Gyere, ülj le. Teázunk és rágcsálunk egy kis gyömbéres kekszet, te pedig mesélsz nekem.

– Addig nem is fogtam fel teljesen, amíg ide nem értem. Annyi minden történt! Az a nap… a csata, a vér, Phelin és a többi. Néha az egész homályos, máskor pedig minden pillanat olyan tiszta, mint a csiszolt kristály. És minden, ami utána jött… Szeretném tudni, nagyi, hogyan képesek az emberek tovább élni. Pedig megteszik. Még akkor is, ha tudják, hogy újra végig kell majd csinálniuk az egészet.

– Ülj le, hadd kényeztesselek kicsit! – Marg a kezével melegítette fel a teáskannát. – Amikor elvesztettem a fiamat, amikor Eian elesett, azon tűnődtem, hogyan élhetnék tovább. Te a túloldalon voltál, és nem is emlékeztél rám, a fiamat pedig megölte a saját apja. Hogyan élhettem volna tovább? Hogy tudtam volna járni, beszélni, enni vagy aludni? De megtettem.

Breen leült, és nézte, ahogy Marg gyömbéres kekszeket rak egy tányérra. Vörös haját feltűzte, nadrágot, zöld pulóvert és csizmát viselt, ami elárulta Breennek, hogy a kertben volt.

– Nagyon erős vagy.

– Nem voltam az. Szívben, lélekben összetörtem, és közel jártam ahhoz, hogy az elmém is cserben hagyjon. Levágtam a hajamat – mormolta, ahogy visszaemlékezett. – Iszonyatosan rövidre. Éjszakánként kóboroltam az erdőben, az öbölben, mindenfelé, céltalanul. Sedric nem is sejtette, hogy tudom, macskaalakban követ engem, hátha szükségem lenne rá. Sohasem beszéltünk róla. Ő is gyászolt. Eian neki is a fia volt. Egy ideig nem akartam, nem tudtam megosztani vele a gyászomat, nem voltam hajlandó elismerni, hogy ha megosztozunk a fájdalmon, az csökkenti a gyászt, mindkettőnk, Eian anyja és apja számára. Önző voltam a gyászomban.

– Nagyi!

– Egy ideig erre volt szükségem. Szükségem volt az önzésre és a kóborlásra. Márpedig amire szükség van, arra szükség van – jelentette ki, miközben a teáskannát és a csészéket az asztalhoz vitte. – És a türelmes Sedric várta, hogy hozzá forduljak, és hagyjam, hogy ő is hozzám forduljon. Idővel megtettem. Így aztán együtt sétáltunk, beszélgettünk, ettünk, aludtunk. Éltünk.

– Örülök, hogy ott voltatok egymásnak.

– Ő az életem szerelme, és ezen az életen túli szerelmem is. Most pedig mesélj.

A tea és a keksz mellett Breen arról beszélt, hogyan próbált vigaszt nyújtani, hogyan segített a leégett mezők életre keltésében, hogyan ült Flynn mellett, és mesélt az azt követő viharról.

– Azt hiszem… nem voltam felkészülve, nem volt eszköztáram minderre. Ha visszatekintek, az életem védett és egyszerű volt. Nem, nem igazán voltam boldog, de reggel felkeltem, és elmentem dolgozni, hazamentem, dolgozatokat javítottam vagy óraterveket csináltam. Ott volt nekem Marco, Sally és Derrick, és be tudtam olvadni a környezetembe. Észrevétlen maradtam.

– Itt pedig nem vagy védett, és a dolgok nem olyan egyszerűek. Észrevesznek és figyelnek rád. Boldog vagy, mo stór?

– Igen. – Breen a szemére szorította az ujjait, aztán hagyta, hogy a keze lehulljon. – Igen, még mindazzal együtt is, ami történt, ami történhet, boldog vagyok, mint régen oly sokáig nem. Annyi mindenem van! Te – nyúlt Breen Marg keze után. – Itt vagy nekem te. És mindaz, ami bennem van, hatalmas örömet jelent nekem. De amit ma reggel tettem a fővárosban… Csak ma reggel történt – döbbent rá hirtelen. – Az hanyagság volt. Hagytam, hogy ami bennem van, átvegye az irányítást. Nem én uraltam.

– Amire szükség van, arra szükség van – ismételte Marg. – Megsérült valaki?

– Nem. De…

– Várj! – emelte fel Marg az egyik ujját. – Bízol bennem?

– Teljesen és mindenben.

– Akkor hidd el nekem azt, hogy amid van, és ami vagy, az nem tud és nem is fog ártani, csak a sötétségnek, annak, ami másokat fenyeget. Tudom, hiszen a vérem vagy. A fiamtól származol.

– Egy részem tőle van, Odrantól.

– Ahogy Eian egy része is tőle volt. De Odran megtéveszt, amikor elhiteti veled, hogy felhasználhatja ezt a részedet. Ez az a rész, mo stór, ami az ő végét jelenti majd. Emiatt aggódsz, hogy kárt teszel valakiben?

– Ma reggelig nem aggódtam. Olyan volt, mint Toricnál az ítélethozatalkor. Egyszerűen lehengerelt a forrósága, az ereje.

– Ez kicsit megijeszt.

– Igen.

– Így is kell lennie. A hatalom vad dolog, és ha megfordul, felemészti azt, aki gyakorolja. De túl szoros pórázon tartva meggyengül és elvékonyodik. Gyakorolni fogunk, és dolgozni vele, de végül meg kell találnod a saját utadat.

Breenben minden görcs feloldódott.

– Részben emiatt hiányoztál. Te tartod bennem a lelket. És a völgy. Már az is megnyugtat, ha visszatérek ide. A főváros gyönyörű és tele van élettel, de…

– Nem otthon.

– Nem otthon. Láttam már a déli országrészt, egyszerre gyönyörű, élénk és nyugodt, de… Ó, majdnem elfelejtettem. Az emlékmű.

– Sedrickel két napja délre mentünk. Keegan sólymot küldött, és megkért, hogy segítsek a dolmen felemelésében, mivel ő még nem hagyhatta el a fővárost. Gyönyörű, tiszta emlékeztetője annak, hogy mi veszett el, és mi lett legyőzve.

– Igen. – Breen most a hajába túrt. – Talán hibát követtem el, és szépnek és szigorúnak kellett volna maradnia.

– Ezt meg hogy érted?

– Amikor ott álltunk… Keegannel, éreztem, láttam… valami mást. Többet.

– Mit láttál még?

– Láttam… Megmutathatom? A tűzben?

Breen felállt, a kandallóhoz ment, kinyújtotta a kezét, és várta, hogy Marg csatlakozzon hozzá.

– Ezt láttam.

Először tavasz jelent meg, rózsaszínbe és fehérbe öltözött fákkal, a dolmen lábánál lévő kis medence visszatükrözte a követ és a fényt, és a tűz aranylóan lobogott. Aztán a virágok leestek, és szőnyegként borították be a földet, és a fák kirügyeztek, a gyümölcsök nőttek, érlelődtek, a levelek pirossá és aranyszínűvé lettek, mielőtt lehullottak, és az ágak csupaszon vártak.

És a tűz mindvégig arany lánggal égett.

Marg a szájára szorította a kezét, a szemében könnyek csillogtak.

– Ezt láttad?

– Teljesen tisztán, nagyi. Keegannel meggyújtottuk a tüzet, mielőtt elindultunk, és…

Marg hozzáfordult, és átölelte.

– Ez a látomás legalább annyira szeretetből és együttérzésből született, mint erőből. Ez az apád benned, mert teljes szívemből hiszem, hogy ő ugyanezt látta volna.

– Komolyan?

– Igen. És az istenek áldják meg Keegant, hogy elég bölcs ahhoz, hogy ezt tudja. Bölcsen cselekedett, amikor lerombolta a gonoszságnak azt a házát, és helyére az erős köveket tette. Még bölcsebb volt, amikor meghallgatott, és hozzáadta a fényt. Micsoda napod volt!

– Egy egész hétnek éreztem.

– Akkor most elkísérlek a fogadófához, te pedig átmész a házikódba.

– Még nem is találkoztam Morenával, sem Finolával vagy Seamusszel.

– Az holnap is ráér. Legyen ez a te estéd. – Marg hátrament, levette a kampóról a köpenyét és Breenét is. – Aludj jól, a délelőttöt pedig szánd az írásra. Szükségünk van arra, amire szükségünk van – mondta, miközben felvette a köpenyét.

Breen nem tagadhatta, mire volt szüksége, miközben felmászott a fához vezető kis kőlépcsőn, és megfordult, hogy integessen Margnak. A farm ott volt mögötte, a halványuló fényben füst szállt fel a kéményekből.

Szeretett itt lenni, szerette a levegő simogatását, a föld látványát, de arra is szüksége volt, ami a túloldalon várt rá.

Így hát rálépett a széles, ívelt ágakra, a sima sziklára, és átment Írországba.

Sükebóka ismét ugrándozott, farkának ostora metronómként járt, és nem zavarta az ólomszínű égből szemerkélő hideg eső.

Breent sem zavarta, arcát felemelte, hogy érjék a hűvös cseppek, aztán továbbment. A levegőnek nedves föld- és esőtől csöpögő fenyőillata volt. Sükebóka, ahelyett, hogy a szokásos kitérővel a patakba csobbant, vagy ide-oda száguldozott volna, egyenesen előreszaladt az ösvényen.

– Készen állsz a hazamenetelre, ugye? – A kutya felnézett rá, bóbitája ugrált. – Vagy talán azért, mert én készen állok rá. Akárhogy is, hamarosan ott leszünk.

Felsóhajtott, vett egy újabb lélegzetet.

– Érzed az illatot? A tőzegfüstöt, az öblöt, a nedves füvet.

Amikor kiértek az erdőből, látta is a tőzegfüstöt, az öblöt, a nedves füvet, a fűszernövényeit és virágait. És a házikót, a nádtetőt, az erős kőfalakat, a bájos teraszt, a fényeket az ablakokban.

És pont úgy, mint amikor először látta, egyszerűen elöntötték az érzések. Ez minden, amire valaha is vágyott.

Sükebóka nem az öbölbe rohant, hanem az ajtóhoz. És ugatott.

Mielőtt Breen odaérhetett volna, Marco – gyönyörű fonatai hátrakötve, egyik vállán a konyharuhával – ajtót nyitott. Odabentről zene hallatszott.

Marco nevetett, amikor Sükebóka a hátsó lábaira állt, és táncolni kezdett.

– Jó mozgásod van. Táncolj csak ide be az esőről! Ott az én Breenem!

– Marco! – Ha tehette volna, odarepül hozzá, de beérte azzal, hogy egy rövid futás után a karjába vetette magát.

A férfi megpördítette, beforgatta az esőről, aztán cuppanós csókkal üdvözölte.

– Keegan nemrég küldte át a holmidat. Húsgombóc lesz vörös mártásban, mert az embered odavan érte.

– Nem éppen az emberem.

– Ugyan kérlek! – Marco újra megcsókolta. – Rajtad tartottam a fél szemem. Brian nemsokára hazaér, és amikor ő és Keegan is itt lesznek, nagy lakomát csapunk. De most teljesen az enyém vagy.

Lekapta Breen köpenyét, a fogasra dobta, majd ismét átölelte és megpörgette.

– Imádom ezt a helyet. Bolond volnék, ha nem így lenne. De a barátnőm nélkül nem ugyanaz.

– Hiányzott, és te is hiányoztál, ahogy minden és mindenki.

– Előkészítettem a laptopodat, hogy dolgozhass, amikor felkelsz, korábban, mint bármelyik másik civilizált ember, és a blogbejegyzéseid is erősen tartják magukat. De ezekről majd később beszélünk. Etessük meg ezt a remek kutyát, aztán üljünk le egy pohár borral.

– Ó, igen. Tegyünk így.

Átölelte a férfit. Otthon, gondolta. Ez itt otthon.

Hogy hogyan lehet két világban is otthona, rejtélynek kellett volna lennie. De ő ajándéknak tartotta.

Harmadik fejezet

Breen hajnal előtt ébredt. Egyedül volt. Egy pillanatig csak feküdt a csendben, a pislákoló tűz fényében, és az éjszaka és a nappal közötti kellemes pillanatba kapaszkodott.

Éjszaka Keegan mellette aludt, Sükebóka pedig összegömbölyödött a saját ágyában. Az előző este pedig együtt vacsoráztak Marcóval és Briannel, és beszélgettek, mégpedig nem háborúról és csatákról vagy az ezekre való felkészülésről.

Volt zene, társaság, nevetés.

És a pislákoló tűz fényében, mielőtt elaludtak volna, vágytól és szükségtől hajtva egymáshoz fordultak Keegannel.

Tudta, hogy ez közjáték, és számára remény, hogy mi jöhet.

De csak akkor, ha csatáznak, ha felkészülnek a harcra, és megnyerik a háborút.

Így hát felkelt, és felvette az edzőruháját. Felhangolja a testét, majd az íróasztalához ül, és munkával felhangolja az elméjét is. Aztán megint átmegy Talamh-be, hogy gyakorolja a varázslatait, hogy meglátogassa Morenát és a többieket, hogy Keegannel eddzen az elkövetkező csatákra. De mielőtt bármibe belefogna… Kávé!

Lefelé menet mormogó férfihangokat hallott, szalonnaillatot érzett. Égett szalonna szagát.

A konyhában ott találta Keegant és Briant, Sükebókát, amint szorgosan pusztítja tálkájából a kutyakaját, a tűzhelyen pedig egy megperzselődött serpenyőt.

– Valami gond van? – érdeklődött, és egyenesen a kávéfőző felé indult.

– Ez a tűzhely… – meredt Keegan mogorván a gond tárgyára. – Bonyolult.

– Arra gondoltunk, hogy felváltva készítjük a reggelit. – A magas és izmos Brian kék szeme táncolt. – Keegan vállalta az első kört, s közben felfedeztük a bonyodalmakat.

Miután Breen megtöltötte a bögréjét, a rántottahalom felé bólintott, amely inkább barna volt, mint sárga, mert túlsütötték a kiégett serpenyőben.

– Látom. Nos, azt tanácsolnám, hogy szánalmas erőfeszítéseidet rendszeres edzéssel és gyakorlással javítsd fel elfogadhatóvá.

– Hah. – Keegan a szalonnát egy szelet pirítósra dobta, egy kis rántottát tett rá. – Finom – állította, és evett.

– Akkor jó étvágyat hozzá.

Az ajtóhoz ment, és amikor kinyitotta, Sükebóka kiszáguldott rajta. Miközben a kutya az öböl felé rohant, Breen kilépett a reggeli hidegbe és a sápadt hajnali fénybe.

Az öböl szürke vize fölött vékony köd szitált, permetje beterítette a nedves, zöld füvet is. A levegőt a rozmaring bódító, a pünkösdi szegfű fűszeres, a napraforgó vaníliaillata édesítette.

A magyalbokrokon bogyók szép fényes gömbjei piroslottak, és a télről suttogó levegőben dacosan virágzott egy nyári nap színében pompázó rózsabokor.

Breen állt, és a kávéját iszogatva figyelte, ahogy a kutyája lubickol, és a víz korbácsa beletép a ködbe, miközben a nap lassan, de megállíthatatlanul áttör a felhőkön keresztül.

Valaha a reggelek a rohanást és a kapkodást jelentették. Kávé elvitelre, buszra várás, hogy bemenjen egy olyan munkahelyre, amelyet nem akart, és amelyre nem is érezte magát alkalmasnak.

Szerette Philadelphiának azt a kis szeletét, amely az övé volt, a színét, a hangulatát. De az összes többi? Szürke árnyékok, amelyek közt ő volt a legszürkébb.

Most itt van neki ez, valami, amiről korábban még csak álmodni sem mert. Olyan munkája van, amelyet imád, és van célja.

Még akkor is övé ez a cél, amikor nyomasztja és megijeszti.

Akárcsak a férfi, legalábbis egyelőre, gondolta, amikor Keegan kijött, és mellé állt.

– Tudom, hogy nem a megégett szalonnáról beszéltetek Briannel, amikor lejöttem.

– Nem égett meg, csak nagyon ropogós volt.

– Rendben. Akárhogy is, örülök, hogy a tegnap este másról folyt a szó, nem Odranról meg a háborúról. De tudom, hogy meg kell beszélned a terveidet és a feladatokat a harcosaiddal, az olyanokkal, mint Brian is.

– És meg is történt – mondta egyszerűen Keegan. – Ma délelőtt még dolgozhatsz a történeteiden, én pedig segítek egy kicsit Harkennek a farmon, mielőtt mással foglalkozom. A nap most korábban megy le, úgyhogy azt szeretném, ha egy órával napnyugta előtt a gyakorlótéren lennél.

– Rendben.

Hátrapillantott, amikor Brian kijött.

– Szép napot, Breen.

– Neked is, Brian.

– Egy órával napnyugta előtt – ismételte Keegan. – Ne késs!

A füvön át az erdő felé indult, majd megállt, és visszaballagott a lányhoz.

Breen kicsit ádáznak látta a férfit, ahogy fél karjával átölelte, magához húzta, és megcsókolta.

– Ne késs! – mondta újra, és otthagyta.

Breen csak belemosolygott a kávéjába, és nézte, ahogy a nap kivirul.

Jó érzés volt, nevetségesen jó megizzadni edzés közben. És talán, egy egész kicsit tetszelgett magának tricepszének élesebb vonalát vizsgálva. Lehet, hogy a karddal vagy az íjjal nem éri el a profi szintet, de isten a tanúja, a könyörtelen gyakorlásnak volt némi személyes haszna.

És a zuhany utána? Maga a mennyország!

Felöltözött, majd egy kólával felfegyverkezve letelepedett az irodájában. Miután elindította a laptopját, nagy levegőt vett, majd az ágyon kényelembe helyezkedett Sükebókára pillantott.

– Te jössz – mondta neki.

A csata óta szinte elő sem vette a következő Sükebóka-történetet.

Egyszerűen nem volt hozzá szíve.

De most, hogy otthon volt, a kutya az ágyon hevert, a házikó pedig körülvette, azonnal belesiklott a sztoriba. És rátalált az öröm is.

Mire újra a felszínre bukkant, elvesztette az időérzékét. Sükebóka már nem feküdt összegömbölyödve az ágyon, és valami pompás illat csiklandozta az orrát.

Kiment, és látta, hogy Marco is bekapcsolta a laptopját az asztalon, ahol dolgozott. A tűzhelynél állt, amelyet ő láthatóan nem talált bonyolultnak, és fehérbort öntött egy nagy fazékba.

– Mi ez a csodálatos illat?

– Hé, kislány! Nagyon belemerültél. Sükebóka épp most ment ki újra. Ettél már valamit? Kilenc körül jöttem le, és te teljesen el voltál havazva. Úgy tűnik, még most is máshol jársz.

– Igen. Tényleg beszippantott a történet. Mondtam neked, hogy a felnőtt regényen tudok dolgozni a fővárosban is, de Sükebóka következő kalandjába egyszerűen nem tudtam belevágni.

A hűtőszekrényhez ment egy újabb kóláért… ez volt a jutalma.

– Erre ma, bumm! Istenem, de jó volt! – Kicsit megpördült. – Csak úgy dőlt belőlem, mintha nem kellett volna mást tenni, mint egy kapcsolót átbillenteni. Azt hiszem, így is volt.

– Ezt örömmel hallom, még akkor is, ha arról árulkodik, hogy nem ettél. Csinálok neked egy szendvicset.

– Én is tudok szendvicset csinálni magamnak, de miért nem ehetem meg azt, ami abban a fazékban van? Mi van benne? Olyan illata van, amilyennek magamat érzem, azaz fantasztikus.

– Nem kaphatod meg, mert itt kell párolódnia. Te megcsinálod azt a hókuszpókusz dolgot, hogy úgy maradjon, ahogy akarom, miután átmentünk. Mert átmegyünk, ugye?

– Igen, persze, de… mennyi az idő? – Tátva maradt a szája, amikor meglátta az órát a tűzhelyen. – A fenébe, már fél órája be kellett volna fejeznem. Mennem kell!

– Mindjárt. Csináld azt a dolgot, én pedig összerakok egy szendvicset, amit útközben megehetsz.

– Mivel csinálom ezt a dolgot?

– Ma reggel teljesen franciás hangulat jött rám – mondta Marco, miközben kenyeret szeletelt. – Szóval, parle-vú, csináltam pár bagettet, és feldobtam magunknak egy csirkét en cocotte.

– Mi az a csirke en cocotte? – Felemelte a fedelet. A fazékban kövér, enyhén megpirult csirkedarabokat látott burgonya, sárgarépa, zeller és hagyma társaságában.

Az illatról csak egy szó jutott eszébe róla: orgazmus.

– Istenem, ez… ez egyáltalán legális?

– Franciaországban igen. A múlt héten bukkantam rá a receptre, és a hazatérésedre akartam elkészíteni, de Keegan mást kért. Úgyhogy ma estére csinálom meg.

– Kész csoda vagy, Marco.

– Így igaz – nyomta Breen kezébe a barna kenyérrel készült, sonkás, füstölt goudás szendvicset a férfi.

Csizmát és kabátot vettek, Breen sálat tekert magára, és elindultak.

Sükebóka hozzájuk rohant, körbefutotta őket, majd az erdő felé iramodott.

Marco, a copfjaira húzott sapkával a fején, elővette a telefonját.

– Azért hoztam magammal, hogy készítsek néhány képet a bloghoz, mielőtt átmegyünk oda, ahol nem működik. Biztos, hogy semmit sem tudsz tenni ellene?

– A mágiát választották, Marco.

– Igen, tudom és én megértem. De akkor is.

Megállt, hogy készítsen egy képet a házikóról, egy másikat az öbölről, majd Sükebókáról, ahogy oldalra biccentett fejjel az erdő szélén ül. Micsoda kutya!

– A hétvégén elmegyek, és veszek magunknak karácsonyfát.

– Karácsony?

– Itt van a nyakunkon. Égőket és díszeket veszünk, meg ami még ilyenkor kell. Helyesen fogjuk csinálni.

– Imádni fogom. Csomagolópapír és masnik… ajándékokat kell szereznem! Ja, és van egy karácsonyi esküvőnk, amit segítenünk kell megtervezni.

– Tegnap este nem szóltam, mert amolyan ünnep volt, de Morena meggondolta magát, és tavaszig vagy talán akár nyárig várni akar az esküvővel.

– Mi? Miért? Ó! – Marcónak nem kellett válaszolnia. – Phelin. Elveszítette a bátyját, és az nagyon nehéz. Bárcsak több időt tölthettem volna vele utána, de vissza kellett jönnie a völgybe, itt volt rá szükség, hogy Finolával és Seamusszel legyen.

– Finola megkért, hogy beszéljek vele… mármint Morenával erről. – Megállt, hogy újabb képeket készítsen az erdőben. – Azt mondta, ő is megpróbálta, de a lány csak kertelt. Ugyanez volt, amikor én beszéltem vele. Szóval talán te is megpróbálhatnád.

– Úgy lesz. De ha tényleg nem áll készen, ha több időre van szüksége, Harken megérti. Senki sem érti meg jobban. Kipuhatolom, amikor találkozom vele.

Amikor a fához értek, Marco eltette a telefont.

– Adok egy kis teret neked. Néha egy lánynak egy másik lányra van szüksége, nem igaz?

Együtt léptek át egyik világból a másikba.

A nap fényesen és erősen sütött, így az égbolt kemény, merész kék burokként borult avilágra. A mezők zölden és aranyszínűen ragyogtak a kőkerítések mögött. A gyapjas bundájú birkák legeltek és teljes közönnyel viseltettek az újonnan érkezettek iránt.

Breen meglátta Harkent és Morenát egy szekéren, amelyet a férfi egyik robusztus lova húzott.

– Tőzeget hoznak a mocsárból – jött rá Breen. – Amit kivágtak és megszárítottak, behozzák télire tartaléknak.

– Finola azt mondja, hogy Morena a legtöbb délelőttöt velük tölti, házimunkával foglalja le magát meg ilyesmi, aztán a délutánok nagy részében itt dolgozik Harkennel. Időnként elmegy a sólymával, de többnyire…

– Dolgozik. – Breen bólintott. – Egyenesen nagyihoz akartam menni, de előbb Morenával maradok egy kicsit.

– Mi lenne, ha előremennék, és elmondanám nagyinak, mi a helyzet? Addig ti kettesben lehetnétek Morenával.

– Az jó lesz, köszönöm.

Átkeltek a kis mezőn, átmásztak a falon.

– Mondd meg nagyinak, hogy jövök, amikor tudok… vagyis ha tudok. Meglátom, mire van szüksége Morenának.

– Megmondom.

Amikor kiértek az útra, Marco továbbment rajta, Breen pedig a farm felé indult. Sükebóka ránézett, és gazdája bólintására üdvözlő csaholással a szekér felé iramodott.

Az ugatásra három madár kék nyílként szárnyalt fel az égbe.

Morena észrevette Breent, és integetett. Breen látta, hogy Harken megcsókolja, majd gyengéden meglöki kedvesét. Morena leugrott a szekérről, megsimogatta a boldog Sükebókát, majd Breen elé sietett.

– Harken mondta, hogy visszajöttél. Reméltem, hogy látlak.

Amikor Morena átölelte, Breen érezte az örömöt, a megkönnyebbülést és a bánatot.

– Annyira örülök, hogy visszajöttem! A főváros, nos, az a főváros, de a völgy…

– Az a völgy – fejezte be Morena. – És az időzítésed megmentett a tőzegrakodástól. Nem akarsz bejönni egy teára?

– A nap nagy részét ülve töltöttem, dolgoztam. Szívesen sétálnék, ha van kedved hozzá.

– Nincs ellenemre a séta. – Újra lehajolt, hogy megsimogassa Sükebókát. – És fogadok, hogy ez itt szívesen lubickolna egyet az öbölben.

– Melegebb van, mint vártam – kezdte Breen, amikor elindultak.

– Ma jó erősen tűz a nap, de Harken szerint holnap hideg szél fog fújni. – Napsütötte fonatát a válla mögé dobta. – Persze lehet, hogy csak azért mondta, hogy rávegyen a tőzeghordásra.

– Hol van Amish?

– Vadászni ment. – A sapkáját hátrabillentve Morena az égre nézett, ahol a sólyma oly gyakran körözött a feje fölött. – Szóval ma a történeteiden dolgoztál.

– A következő Sükebókáról szólón, és amikor befejeztem, Marco közölte, hogy a hétvégén beszerezzük a karácsonyfát meg a díszeket. Ez az első karácsonyom Írországban és itt. Sűrű időszak lesz – mondta könnyedén Breen. – Mivel Aisling azt mondta, hogy a baba is karácsony körül jön, nem februárban, lehet, hogy addigra már megszületik, és ott van az esküvőd Harkennel.

– Arra gondoltam, hogy talán várunk az esküvővel tavaszig, vagy akár nyárig.

– Csak nem?

– Ahogy mondtad, itt van a karácsony, és jön a baba, és ez nagyon zsúfolt időszak. Az elején is tavaszt akartam, szóval úgy érzem… Nem kérhetem a családomat, hogy ilyenkor ünnepeljenek, Breen. Hogy akarhatnám ezt egy ilyen időszakban? Harken nem bánja, hogy várnia kell.

– Jó a várakozásban – értett egyet Breen. – És csak azt akarja, hogy boldog légy. Ez a szerelem. Sohasem erőltetne. De én foglak.

– Ó, bárcsak ne tennéd!

– Csak annyira, hogy hallgass meg, és bármit is teszel, én veled vagyok. Te vagy a legrégebbi barátom, és bármire van szükséged, én veled vagyok. Nagyon sokáig nem emlékeztem rád – folytatta Breen. – Aztán minden visszajött. Elfelejtettem Phelint, elfelejtettem a családodat. Aztán minden visszajött. Amikor újra megláttam őket, minden visszatért. A családod, ami az én családom is. Ők a családom.

Amikor leléptek az útról, és a part felé sétáltak, Sükebóka előreszáguldott a víz felé.

– A világot jelentette, hogy utána ott maradtál. Hogy nap mint nap velük voltál. Anyám mondta. Bevallom, én azt akartam, hogy itt legyél, mégis örültem, hogy maradtál.

– Mindannyian ott voltunk, ahol lennünk kellett.

Morena lehunyta a szemét, hagyta, hogy a levegő az arcát simogassa.

– Phelin volt közülünk a legjobb. Szeretem a családomat, mindannyiukat, de ha belegondolok, ő volt a legjobb közülünk. Kedves, vicces és hűséges. Igazi lókötő is persze, de sosem ártott. Nagyon szerette a feleségét, és alig várta, hogy apa legyen. Most pedig elment. És tudom, hogy Talamh-ért adta az életét, értünk, mindenkiért. Tisztelem ezért, esküszöm neked.

– Tudom, hogy így van. Ettől még nem fáj kevésbé.

– Gondolod, hogy egyszer másként lesz? Kevésbé fog fájni?

Breen barátnője kezét megfogva a víz felé sétált.

– Azt hittem, az apám elhagyott, hogy nem szeret annyira, hogy maradjon. És ez fájt, mélyen megsebzett. Aztán, amikor idejöttem, és megtudtam, hogy meghalt, és azt is, hogy hogyan és miért, az újabb mély, nagyon mély fájdalmat jelentett. Még akkor is fájt, amikor megértettem a miértet. Most, egy kis idő elteltével még mindig fáj, de másképp. És amikor visszaemlékszem rá és a vele töltött időkre, némi örömet is érzek a fájdalom mellett. Így leszel te is Phelinnel. És azt hiszem, idővel az öröm enyhíti a fájdalom nagy részét.

– Álltam már barátok és szomszédok mellett a búcsúztatón, de még sohasem vesztettem el senkit, aki ilyen közel állt hozzám. Új életet kezdeni Harkennel, megkérni a családomat, hogy jöjjön el táncolni és ebben osztozni, ez önzés.

– Ez az, amikor azt mondom, tévedsz. Mielőtt ezt tenném, még egyszer elmondom, melletted állok, bármit is akarsz és bármire is van szükséged. De sokat voltam a családoddal, így tudom, mit jelent nekik, hogy ti Harkennel elkezditek ezt az életet. Édesanyád beszélt nekem erről, és arról, hogyan kapaszkodik belé.

– Egy anya igen, de…

– És Noreen meg a fivéred is. Enyhítené a bánat egy részét, ha látnák, hogy az élet… az életednek ez a része elkezdődik. De legfőképpen az apádnak van szüksége arra, hogy boldognak lássa a lányát az esküvője napján. Tavasszal, ha akarod, vagy nyáron, vagy egy év múlva. Vagy a napfordulón. Fényt hozna, Morena, és mindenkinek szüksége van a fényre.

Könnyek gyűltek és csillogtak Morena szemében, ahogy Breen arcát fürkészte.

– Biztos vagy benne?

– Másképp nem mondanám. Ha még nem állsz rá készen, várj. De ne miattuk várj, és ne hidd, hogy muszáj várnod.

– Nagyi azt mondja, hogy mindennap beszél anyámmal a tükörben, az esküvőről beszélgetnek, meg a virágokról, a ruháról, és… Azt mondja, nem fog szólni anyunak, hogy el akarom halasztani az esküvőt, mert az az én dolgom. Azt mondja, olyankor nem gondol a gyászára, amikor erről beszél, és ezt nem akarja elvenni tőle, szóval nekem kell megtennem.

– És te nem szóltál.

Morena egy sóhajjal kitörölte a könnyeket a szeméből, mielőtt azok kicsordultak volna.

– Nem, nem szóltam. Mondogatom magamnak, hogy fogok. Mindennap készülök rá, aztán mégsem teszem, mert látom, hogy buzgólkodik.

– Mert addig sem gondol a gyászára.