Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I. Hajó a látóhatáron

II. Szemtől-szembe

III. Görögök a törökök ellen

IV. Egy gazdag ember szomorú háza

V. A messeniai partok

VI. Hajsza a szigettenger kalózaira

VII. A váratlan

VIII. Húsz millió a kockán

IX. A lángban álló szigettenger

X. Hadjárat a szigettengeren

XI. Jelek, melyekre nincs válasz

XII. Egy árverés Scarpantóban

XIII. A «Syphanta» fedélzetén

XIV. Sakratif

XV. Kibonyolódás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A LÁGBAN ÁLLÓ SZIGETTENGER

fordította:
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-898-4 EPUB
ISBN 978-963-559-899-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
L'Archipel en feu

első kiadás: 1884
az elektronikus változat az 1911. évi harmadik
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ivan Konsztantyinovics Ajvazovszkij (1817 – 1900)
A navarinói csata című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Hajó a látóhatáron

1827. évi október 18-án, este öt óra tájban, egy kis levantei hajó erősen szélnek feszítette vitorláit, hogy még az éjszaka beállta előtt bejuthasson a vitüloszi kikötőbe, a koroni öbölbejáratánál.

E kikötő, Homér régi Oetylosa, azon három mély beszögellés egyikében fekszik, melyek az ióniai és az égei tengerben ama platánfa-levelet képezik, melyhez oly találóan hasonlították Görögország déli részét. E platánfa-levélen terjeszkedik szét a régi Peloponnészosz, az újkori földrajz Moreája. E beszögellések közül, nyugat felől, legelső a koroni öböl, Messene és a Maina között; a második a marathóni öböl, mely mélyen behatol a rideg Lakonia partvidékeibe, a harmadik e naupliai öböl, melynek vize Lakoniát választja el Argolisztól.

A vitüloszi kikötő a legelső öbölhöz tartozik, s annak keleti partján, egy szabálytalan beszögellés legbelső részén, a Taigetosz legmesszebbre kinyúló előhegyeit mossa. A tengerfenék kedvező viszonyainál, s a körülötte fekvő magaslatoknál fogva e kikötő a legjobb menhelyek egyike, melyeket a földközi tengerek összes szelei által hozzáférhető e partokon csak találni lehet. A hajót, mely eléggé élénk észak-északnyugati szélben vitorlázott, nem lehetett meglátni a vitüloszi rakpartokról, melyektől még hat–hét tengeri mérföldnyi távolság választotta el. Noha a légkör nagyon tiszta volt, legmagasabban levő vitorlái is alig váltak le a verőfényes látóhatárról.

De ha alulról nem lehetett látni, nagyon jól meglátszott felülről, vagyis a falu mögött emelkedő ormok csúcsáról. Vitülosz félköralakban épült azon meredek sziklákon, melyeket a régi kelaphai fellegvár védelmez. A falu felett néhány régi torony romjai magaslanak ki, de ezek nem oly régiek, mint egy Szerapisz-templom érdekes maradványai, melynek ióniai oszlopai és oszlopfői máig is díszítik a vitüloszi templomot. E tornyok közelében még két vagy három, nagyon kevéssé látogatott és szerzetesek által ellátott kis kápolna is létezik.

Mindenek előtt tisztába kell jönnünk az «ellátott», valamint a «szerzetesek» kifejezés értelme iránt. Az utóbbi alatt a messzenei tengerpart kalugyereit[1] értjük. Ezek közül eggyel, aki éppen most lépett ki a kápolnája ajtaján, az olvasó mindjárt személyesen is meg fog ismerkedni.

Elbeszélésünk idejében a vallás, Görögországban, még sajátságos vegyüléke volt a pogány legendáknak és a keresztyén hitnek. Sok hivő az ókori istennőket összetévesztette az új vallás szentjeivel.

Még ma is, mint Belle Henrik megjegyzi, «összekeverik a félisteneket a szentekkel, a megbűvölt völgyek tündéreit a paradicsom angyalaival, a szirénekhez és fúriákhoz éppen úgy imádkoznak, mint a Panadzsiához (mindenszentekhez).» Innét származnak bizonyos furcsa vallási szokások, mosolyra gerjesztő anomáliák, annál inkább, mert még a papság sem igen tudja magát tájékozni e nagyon kevéssé ortodox zűrzavarban.

E század elején a hellén félsziget népsége már sokkal tudatlanabb volt, s a gondatlan, naiv, könnyen pajtáskodó szerzetesek nagyon kevéssé látszottak alkalmasoknak a természettől fogva babonás lakosság vezetésére.

Hiszen, ha ezek a kalugyerek csupán csak tudatlanok lettek volna! De Görögország némely vidékein, főleg a Majna kietlen régióiban, természetüknél fogva, de szükségből is kolduskodtak, és ugyancsak futottak a drachma után, melyet néha könyörületes utazók dobtak oda nekik. E szegény s a legalsóbb osztályokból származott emberek, kiknek nem volt egyéb teendőjük, mint csókra nyújtani valamely apokrif szentképet és felügyelni, hogy az egyik vagy másik szentnek a szobra előtt égő lámpa ki ne aludjék; a dézsmák, gyónások, temetések és keresztelések csekély jövedelmezősége felett kétségbeesve, nem találták szent hivatásukkal ellenkezőnek kémszolgálatokat teljesíteni a tengerpart lakosai érdekében.

A vitüloszi tengerészek, kik a rakparton heverésztek a nápolyi lazzaronik módjára, s éppúgy, mint ezek, órákig szoktak pihenni néhány percnyi munka után; nem is késtek felugrálni helyeikről, midőn megpillantották egyik kalugyerjüket, aki, kezeivel erősen hadonászva, igyekezett le a hegyről a falu felé.

A barát ötven-ötvenöt éves, kövér ember volt. Meglátszott rajta, hogy a lustaságtól hízott meg; ravasz arca nem sok bizalmat gerjeszthetett az emberben.

– Nos, mi baj, szent atya, mi baj? – kérdezte az egyik tengerész, eléje sietve.

A tengerész annyira az orrán keresztül bocsátotta a hangot, hogy az ember kísértésbe jött volna azt hinni, hogy Ovidius Naso is a hellének ősei közé tartozott; s azon mainota tájszólamban beszélt, melyben a görög, a török, az olasz és az albán nyelv úgy összekeveredik, mintha már a Bábel tornya építésekor is létezett volna.

– Talán megszállták a Taigetosz magaslatait Ibrahim katonái? – kérdezte egy másik tengerész oly közönyös taglejtéssel, mely nagyon csekély hazaszeretetet árult el.

– Csak ne a franciák legyenek, akikkel úgy se tudjuk, hogy mit csináljunk – válaszolta az, amelyik először megszólalt.

– Az egyik eb, a másik kutya! – jegyezte meg egy harmadik.

E megjegyzés elárulta, hogy a küzdelem, mely akkor legborzasztóbban dühöngött, csak nagyon kevéssé érdekelte a Peloponnészosz legdélibb részének lakóit; ellentétben az északi mainotákkal, kik oly fényesen kitüntették magukat a függetlenségi harcban.

De a kövér kalugyer nem tudott felelni sem az egyiknek, sem a másiknak. A lélegzete kimaradt, mialatt lejött a parti szikla meredek ösvényén. Asztmás melle zihált. Beszélni akart, de nem bírt. Egyik hellén őse, a marathóni harcos, legalább még hírül tudta adni Miltiadész győzelmét, mielőtt holtan összerogyott volna. De nem is volt most szó Miltiadészról, sem az athéniak és a perzsák csatáiról. A Maina e végpontjának lakói már görögök is alig voltak.

– No beszélj hát, szent atya! beszélj már! – kiáltotta egy Gozzo nevű öreg hajós, aki türelmetlenebb volt a többinél, mintha sejtette volna, mi hírt hozott a szerzetes.

A kalugyernek végre sikerült lélegzethez jutnia. Kezét kinyújtotta a tenger felé és így szólt:

– Hajó közeledik.

E szókra az összes éhenkórászok felugráltak, tapsolni kezdtek s a kikötő felett emelkedő sziklához futamodtak, honnét nagy darab sík tengert lehet belátni.

Idegen ember azt hihette volna, hogy e mozgást azon érdeklődés idézte elő, egy messze földről érkező hajó iránt, mely minden valódi tengerésznél oly természetes. Pedig dehogy! – ha e bennszülöttek valami iránt szenvedélyesen érdeklődtek, annak egészen más oka volt.

A Maina még ma is, nem csupán ez elbeszélés idejében, egészen külön területét képezi Görögországnak, mely az 1829-iki drinápolyi békekötést aláirt európai hatalmak jóvoltából független királysággá lett. A mainoták, vagy legalább közülük azok, kik e néven élnek az öblök közt kinyúló földterületen, félig barbárok maradtak és jobban törődtek a saját szabadságukkal, mint hazájuk szabadságával. Innét van, hogy az alsó Morea e végpontjait úgyszólván sohasem lehetett teljesen meghódítani. A török janicsárok ép oly kevéssé bírtak velük, mint a görög zsandárok. Ez izmos, bosszúálló, születésüknél fogva rabló és mégis vendégszerető hegyi lakók, kiknél, mint Korzikában, fiúról-fiúra száll a csupán vérrel kiengesztelhető családi gyűlölség, kik készek gyilkolni is, ha a rablás gyilkosságot igényel, a spártaiak ivadékainak vallják magukat; de a Taigetosz kiágazásai közt, hol a csaknem hozzáférhetetlen fellegvárak («pürgosz») ezer számra léteznek, nagyon szívesen játsszák azon középkori lovagok szerepét, kik hűbéri jogaikat kard- és gyilokdöfések segélyével gyakorolták.

Ha a mainoták még ma is félig vadak, könnyen elképzelhető, mik lehettek ötven évvel ezelőtt. E század első harmadában, mielőtt még a gőzhajók cirkálásai határt nem szabtak tengeri rablásaiknak, ők voltak a Levante összes partjain a legelszántabb kalózok, kiktől a kereskedőhajók legénysége méltán retteghetett.

És épen a vitüloszi kikötő kínálkozott legbiztosabb menhelyül mindazon gonosztevőknek, kik a Szigettenger és a Középtenger közeli vidékeinek biztonságát veszélyeztették; részint fekvésénél fogva a Peloponnészosz végpontján, két tenger bejárásánál, részint pedig a kalózok előtt annyira kedves Cerigotto sziget közelsége miatt. A Maina e része lakosainak érintkezési központját különösebben a Kakovonni vidékének nevezték és a kakovonnióták, kik azon előrenyúló földnyelv két oldalán laktak, mely a Matapan hegyfoknál végződik, a legkényelmesebben rendezhették be működésüket. A tengeren megtámadták a hajókat. A szárazföldön hamis jelzések által vezették tévútra. Ott és itt egyaránt kirabolták és felgyújtották. Lehetett a legénység török, máltai, egyiptomi, vagy akár görög is, azzal egy cseppet se törődtek; kérlelhetetlenül lemészárolták valamennyit, vagy eladták rabszolgákul az észak-afrikai partokon. Mikor a munka szünetelt és a hajók ritkábban kezdtek mutatkozni a koroni és marathóni öböl, a Cerigo vagy a Gallo hegyfok vidékein, akkor közimák szálltak fel a viharok istenéhez, hogy méltóztassék erre felé irányozni valamely nagyobb tonnateher képességű és dús rakományú hajót. A kalugyerek soha se tagadták meg az efféle imákat, híveik jóvolta érdekében.

Néhány hét óta a kalózmesterség nem igen jól jövedelmezett. Semmiféle hajó se kötött ki a Maina tengerpartjain. Lett is hát nagy öröm, midőn a szerzetes fuldoklásoktól megszakított hangon elmondta, hogy: – hajó közeledik!

Csaknem azonnal megkondultak a Szimandra tompa hangjai. A Szimandra egy vasnyelvű faharang, melyet azért használtak e vidéken, mert a törökök megtiltották az ércből öntött harangok használatát. De a tompa kongás is csakhamar összecsődítette az egész bitang lakosságot, a férfiakat, asszonyokat, gyermekeket és a szilaj, vérengző ebeket, melyek valamennyien egyaránt készek voltak rabolni és gyilkolni.

E közben a sziklán összecsoportosult vitülosziak nagy lármával vitatkoztak. Vajon milyen hajó lehet az, melyet a kalugyer jelzett.

Az észak-északnyugati széllel, mely este felé mindinkább erősbödött, a hajó gyorsan vitorlázott tova. Még az is megeshetik, hogy balra elhagyja a Matapan hegyfokot. Az iránya arra látszott vallani, hogy Kréta felől jön. A hajótest már kezdett kiemelkedni a fehér hullámbarázdából, melyet maga után hagyott, de vitorláinak összesége még csak egy meghatározhatatlan tömeget mutatott. Nehéz volt tehát kitalálni, hogy a hajók melyik fajához tartozhatott. A találgatások csakugyan percről-percre ellent is mondtak egymásnak.

– Egy sebek! – mondta az egyik tengerész. – Látom a középső árboc négyszögletes vitorláit.

– No persze! – mondta egy másik. – Nem látod, milyen domborúak az oldalai és milyen magas a hátulja.

– Ugyan már, ki tudná azt megkülönböztetni ily messziről!

– De az csak bizonyos, hogy a vitorlái négyszögletesek!

– Az isten legyen nekünk irgalmas! – válaszolta az öreg Gozzo. – Akár sebek, akár nem, az már világos, hogy három árbocos hajó; már pedig három árboc többet ér a kettőnél, ha arról van a szó, hogy a mi partunkon kössön ki, kandiai borokból vagy szmirnai szövetekből álló jókora rakománnyal.

E bölcs megjegyzésre még figyelmesebben nézte a hajót mindenki. A hajó közeledett, nagyobbodott, de oldalt még mindig nem lehetett látni, mert egyenesen nekik tartott. Egész határozottsággal még azt sem lehetett mondani, hogy két árboca van-e vagy három, vagyis hogy jelentékeny tonnateher-képességet lehet-e tőle várni vagy sem.

– Eh! nyomorúság! az ördög is ellenünk van, – kiáltotta Gozzo azon válogatott káromkodások egyikével, melyekkel beszédének minden mondatát fűszerezni szokta. – Utóvégre csak egy felukka lesz…

– Vagy éppen egy speronare! – kiáltotta a szerzetes, ki nem kevésbé érzett csalódást, mint híve.

Nem szükség mondanunk, hogy e megjegyzésekre igen haragos kiáltások hallatszottak. De bármilyen volt is a hajó, annyit már most is lehetett tudni, hogy teherképessége aligha haladja meg a száz–százhúsz tonnát. De végre sebaj, ha a rakomány nem óriási; – csak értékes legyen. Vannak egyszerű felukkák, sőt speronarek is, melyek drága borokat, finom olajokat és nagybecsű szöveteket szállítanak. Ez esetben megérdemlik a fáradságot s a csekély munka is búsásan jövedelmez. Nem volt tehát még ok a kétségbeesésre. Ezenfelül a falu vénjei, kik e részben nagy jártassággal bírtak, a hajó egész szerkezetén bizonyos eleganciát vettek észre, melyből következtetéseket vontak le.

A nap lassankint kezdett leáldozni a látóhatár mögé az ióniai tenger nyugati részén, de az októberi alkonyat még körülbelül egy óráig elég világos volt arra, hogy a hajó minőségét meg lehessen határozni, az északa beállta előtt.

Ezenkívül, miután a Matapan hegyfokot elhagyta, kissé oldalt fordult és kedvezőbb feltételek közt volt megfigyelhető.

E percben a «Sacoléve» szó hangzott el az öreg Gozzo ajkairól.

– Sacoléve! – kiáltották társai, kiknek keserű csalódása a káromkodások egész záporában tört utat magának.

De e tekintetben nem is támadt szóvita, mert a tévedés lehetősége ki volt zárva. A hajó, mely a koroni öböl bejárata felől közelgett, csakugyan sacoléve volt. Utóvégre is a vitülosziaknak azért még nem kell panaszkodniuk a balsors ellen. Az efféle hajókon is gyakran lehet nagyértékű rakományt találni.

Sacoléve a neve azon középszerű hordképességű levantei hajóknak, melyeknek fedélzete a hajó fara felé kissé emelkedik. Vitorlái egyik oldalon az árbochoz vannak erősítve. Főárboca, mely a hajó közepén van és tetemesen előrehajlik, egy háromszögletes vitorlával, egy viharvitorlával, egy főárbocderékkal és fősudár-vitorlával van ellátva. Elől két ormánysudár-vitorla, a különböző magasságú két hátulsó árbocon két csúcsos vitorla egészíti ki a hajó vitorlázatát, mely egészen különös alakot ad neki. Az élénk színűre befestett hajótest, a hosszura nyújtott orrtőke, az árbocszerkezet különfélesége, a vitorlák szabálytalan alakja a sacoléveket egyikévé teszi azon szép idomú járműveknek, melyek százanként cirkálnak a Szigettenger szorosaiban. Semmi sem lehet kecsesebb e könnyű szerkezetű hajóknál, melyek mintegy simulni látszanak a hullámok hajlásaihoz, minden erőfeszítés nélkül kiemelkednek a tajtékzó habok közül, mint valamely óriási madár, melynek szárnyai végig surrannak a lenyugvó nap utolsó sugarainak tüzében égő tenger felszínén.

Noha a szél mindinkább erősbödött s az égboltozaton a felhők tornyosulni kezdtek, a hajón egyetlen vitorlát sem vontak be, még a fősudár-vitorlát sem, melyet egy kevésbé vakmerő hajós bizonnyal bevonatott volna. A kapitány nyilván ki akart kötni és semmi szándéka sem volt az éjszakát a háborgó tengeren tölteni, amelynek zajlása mind fenyegetőbbé lett.

De ha a vitüloszi tengerészek egy pillanatig sem lehettek kétségben az iránt, hogy a sacoléve az öbölben fog horgonyt vetni, az iránt korántsem voltak tisztában, vajon az ő kikötőjükbe fog-e bevitorlázni.

– Ej! – kiáltotta az egyik, – az ember azt hinné, hogy csak úgy kerülgeti a szelet, a helyett, hogy egyenesen erre tartana.

– Vontatná az ördög a hova akarja! – mondta egy másik. – Talán bizony kerülőt tesz és megint visszamegy a sík tengerre.

– Hátha Koron a rendeltetési helye?

– Vagy Kalamata.

Mindkét feltevés egyformán lehetséges volt, Koron a mainota partok azon kikötői közé tartozik, melyeket a levantei kereskedelmi hajók sűrűn látogatnak. Jelentékeny kiviteli kereskedést űz délgörögországi olajjal. Ugyanez áll a Kalamatáról is, mely az öböl legbenső részén fekszik, s melynek bazárjai telvék Európa különböző államaiból származó iparcikkekkel, szövetekkel és edényneműekkel. Lehetséges volt tehát, hogy a hajó e két kikötő valamelyikébe igyekszik – ami nagyon kellemetlen lett volna a prédától ekképp eleső vitülosziakra nézve.

A sacoléve gyorsan haladt, mialatt ily nagyon kevéssé önzetlen érzelmekkel kisérték. Nemsokára Vitülosz irányában volt. Most következett a döntő pillanat. Ha tovább megy az öböl belső része felé, akkor Gozzo és társai bízvást lemondhattak minden reményről, hogy kézre keríthessék. Még leggyorsabb hajóikkal se lehetne semmi kilátásuk utolérni, oly sebesen röpült roppant vitorlázata segítségével, melyet minden megerőltetés nélkül látszott hordani.

– Erre tart!

E két szót kiáltotta nemsokára a vén tengerész, a kis hajó felé kinyújtva kezét, melynek ujjai olyanok voltak, mint egy több ágú vashorog.

Gozzo nem csalódott. A hajó egyenesen Vitülosz felé tartott. Ugyanekkor a fősudár-vitorlát és a második kormányrúd-vitorlát bevonták, aztán a főderékárboc is felemelkedett a köteleken. A hajó ekképp megszabadulván vitorláinak egyik részétől, inkább a kormányos kezében volt, mint előbb.

Ekkor már az éjszaka kezdett beállni. A hajónak épen csak annyi ideje maradt, hogy bejöhessen a vitüloszi szorosokba, melyekben itt-ott tengeralatti szirtek vannak s ezeket minden áron el kell kerülni, különben a hajó menthetetlenül veszve van. Mindazonáltal a kalauz lobogóját nem vonták fel a főárbocra, kapitánya tehát szükségképen alaposan ismerhette e veszélyes helyeket, hogy segítség nélkül bátorkodott velük szembeszállni.

Talán – és pedig teljes joggal – a vitülosziakban se bízott teljesen, kik bizonyára nem haboztak volna őt azon zátonyok egyikére kalauzolni, melyeken már annyian szenvedtek hajótörést.

Különben a mainai partok e részein akkoriban egyetlen világítótorony se létezett. Egyszerű jelzőtűz a kikötőben szolgált iránymutatóul a szűk szorosban.

A hajó egyre közeledett. Már alig volt távolabb fél tengeri mérföldnél Vitülosztól. Járása semminemű tétovázást nem árult el. Látszott, hogy a kormányrudat ügyes kéz igazgatja.

Mindez nem volt alkalmas arra, hogy a vitüloszi lakosságban nagy örömöt keltsen. Érdekükben állt, hogy a hajó valamely sziklához ütődjék. Ily körülmények közt a tengeralatti szirtek rendszerint hű szövetségeseik voltak. Ezek kezdték el a munkát, s a vitüloszi lakosságnak nem maradt egyéb feladata, mint azt befejezni.

Előbb a hajótörés, aztán a rablás, ez volt a dolgok szokásos sora. Ily módon meg voltak kímélve a fegyveres kézzel való küzdelemtől, a nyílt támadástól, melynek egyikük vagy másikuk áldozatául eshetnék; mert voltak olyan hajók is, melyeknek bátor legénységét nem igen lehetett büntetlenül megtámadni.

Gozzo társai tehát elhagyták figyelő helyüket és minden késedelem nélkül lementek a kikötő partjára. Most már elérkezett a perc, végrehajtani azon fogásokat, melyek annyira ismeretesek minden, akár nyugati, akár keleti bandita előtt, akinek mestersége a hajóroncsok kirablása.

Zátonyra vagy szirtre juttatni a hajót a bejáró szűk szorosaiban, hamis irány jelzése által; – nem volt ennél könnyebb e sötétségben, mely még nem érte el ugyan tetőpontját, de máris elég sűrű volt arra nézve, hogy a hajó mozdulatait jelentékenyen megnehezítse.

– A tűzhöz! – mondta egyszerűen Gozzo, kinek a többiek tétovázás nélkül szoktak engedelmeskedni.

A vén tengerészt azonnal megértették. A tűz, a rakpart végén emelkedő alacsony cölöpökön égő egyszerű lámpa, két perc múlva hirtelen kialudt.

E pillanatban egy másik tűz gyulladt fel, mely kezdetben ugyanazon irányban égett, de míg az előbbi mozdulatlan lévén a rakparton, a hajósnak mindig egy szilárd és állandó pontot mutatott, addig az utóbbi folytonosan ide-oda mozogván, könnyen kicsalhatta a csatornából, minek következtében a hajótörés elkerülhetetlenné lett.

Ez a második tűz is lámpa volt, melynek világossága semmiben sem különbözött az előbbitől, csakhogy ez utóbbi egy kecske szarvaira volt kötve, melyet lassan felfelé hajtottak a parti szirtek tekervényes útjain. A tűz tehát az állattal együtt mozgott és rendeltetése volt tévutakra vezetni a hajót.

Vitülosz lakosai nem most folyamodtak először e cselhez. Bizonyára nem! és a ritka esetekhez tartozott, ha bűnös kísérletük meghiúsult.

E közben a hajó bejutott a szorosba. Miután fővitorláját bevonta, már csak hátulsó háromszögletes vitorlái és ormánysudárvitorlája voltak kifeszítve. E gyöngébb vitorlázat is elég volt ahhoz, hogy eljuthasson azon helyre, ahol horgonyt akart vetni.

A folyvást figyelő tengerészek rendkívüli meglepetésére a kis hajó hihetetlen biztonsággal haladt előre a csatorna kanyarulatai közt. Legkevésbé se látszott törődni a kecske szarvaira erősített mozgó tűzzel. Mozdulatai fényes nappal se lehettek volna hibátlanabbak. Kapitánya bizonyára gyakran kötött ki a vitüloszi parton, hogy sötét éjjel is be mert hatolni e veszélyes helyekre.

Máris lehetett látni a merész hajóst. Árnyéka élesen levált a sötét háttérről a hajó elején. Egészen be volt burkolva gyapot köpenyének redőibe, melynek csuklyája eltakarta a fejét. Valóban, a kapitány magatartása semmiben sem hasonlított azon kereskedőhajó-parancsnokokéhoz, akiket oly gyakran lehet látni, főleg a Szigettenger vizein és akik folyvást egy olvasó gyöngyeit szokták morzsolgatni ujjaik között. Nem! Ennek nem volt gondja egyébre, mint hajójára, és mély, de nyugodt hangon osztotta parancsait a kormányosnak, aki a kis hajó hátulsó részén állt.

E pillanatban a parti szirtek ösvényén kóválygó lámpa egyszerre kialudt. De ez legkevésbé sem zavarta meg az ismeretlen hajót, mely háborítatlanul folytatta útját. Egy pillanatig azt hihette volna az ember, hogy egy csellenés oda fogja vágni egy veszélyes szirthez, mely alig emelkedett ki a vízből, s melyet ennélfogva nem is lehetett látni a sötétségben. De a kormánylapát egy könnyed fordulata rögtön megváltoztatta a hajó irányát s a gonosz szirt ki lett kerülve.

Hasonló ügyességet tanúsított a kormányos akkor, midőn egy másik zátonyt kellett elkerülnie, mely a szorost a rendesnél is szűkebbé tette. E zátonyon már akárhány hajó szenvedett hajótörést, mielőtt horgonyt vethetett volna, akár állt kalauza cimboraságban a vitüloszi tengerészekkel, akár nem.

Ez utóbbiak tehát nem számíthattak többé hajótörésre, mely védtelenül kezeikbe szolgáltatta volna a hajót. Néhány perc múlva horgonyt fog az vetni a kikötőben. Kénytelenek lesznek erőszakkal elfoglalni, ha ki akarják rabolni.

A gazfickók, maguk közt hirtelen megbeszélvén a dolgot, csakugyan ily értelemben határoztak, annál inkább, mivel az éjjeli sötétség kedvezett az efféle műveleteknek.

– A csónakokra! – kiáltotta az öreg Gozzo, akinek rendelete felett soha se vitatkoztak, főleg mikor rablásról volt szó.

Harminc izmos ember, részint pisztolyokkal, részint tőrökkel és fejszékkel fölfegyverkezve a rakparthoz láncolt csónakokba ugrott, s elindult a közeledő hajó felé. A rablók száma nyilván meghaladta a sacoléve legénységének számát.

E pillanatban a hajó fedélzetéről rövid parancsszó hangzott. A sacoléve kijött a szűk szorosból és eljutott a kikötő közepére. Kötélhurkait megeresztették, a horgonyt lebocsátották s a hajó mozdulatlanul állt, miután a horgonylánc lezuhanásától még egyet rándult volna.

A csónakok ekkor már csak néhány ölnyire voltak. Minden más hajó legénysége, mely előtt a vitülosziak rossz hírneve nem volt ismeretlen, még ha nem is akart volna irányukban túlságos bizalmatlanságot tanúsítani, legalább is felfegyverkezett volna, hogy szükség esetén védelemre készen álljon.

Itt ilyesmi nem történt. A kapitány a horgonyvetés után nyugodtan elment a hajó hátulsó végére, a legénység pedig legkevésbé sem törődve a csónakok közeledésével, szép csöndesen elkezdte rendbe szedni a vitorlákat, hogy szabadon lehessen járni-kelni a fedélzeten.

Azonban a figyelmes vizsgáló észrevehette volna, hogy a vitorlákat nem kötözték össze, úgy, hogy csupán a kötélhurkokat kellett meghúzni s a hajó ismét készen állt az indulásra.

A legelső csónak a hajó baloldalán állt meg, a többi is csaknem ugyanazon pillanatban ért oda. S minthogy a sacoléve párkányzata nagyon alacsony volt, a támadók szilaj ordítás közt könnyű szerrel keresztül ugráltak rajta s egyszerre a fedélzeten termettek.

A legdühösebbek a hajó hátulsó részére rohantak. Egyik közülük a kezébe ragadott egy égő lámpát és odatartotta a kapitány arca elé.

Ez, kezének egy mozdulatával hátra vetette csuklyáját és arca élénken meg volt világítva.

– Nos! – mondta, – Vitülosz lakosai nem ismerik meg földijüket, Nikolasz Sztarkoszt?

A kapitány, mialatt e szókat kiejtette, nyugodtan összefonta karjait a mellén. A legközelebbi percben a csónakok, legénységükkel együtt gyorsan eliramodtak a hajó oldala mellől, és sietve eveztek a kikötő rakpartja felé.

[1] kalugyer (szerb-horvát): görögkeleti szerzetes (a Digi-Book Kiadó megj.)

II.
Szemtől-szembe

Tíz perc múlva egy könnyű csónak indult el a hajó mellől és a rakpart lépcsőjénél kiszállt belőle egyedül, fegyvertelenül, ugyanazon ember, aki elől a vitülosziak oly gyorsan meghátráltak.

A Karysta kapitánya volt; – így nevezték a hajót, mely a kikötőben horgonyt vetett.

A középtermetű embernek magas és büszke homlokát lehetett látni a vastag tengerészsipka alatt. Kemény kifejezésű szemei mereven pillantottak maguk elé. Felső ajkán vízszintesen megnyírt tömör bajusza két oldalt szélesen s nem hegyesen végződött. Széles melle volt és izmos tagjai. Fekete haja fürtökben hullott alá vállaira. Alig néhány hónap óta léphette át harmincötödik évét. De a tengeri levegőtől barnított arcszíne, arcának kemény kifejezése, s homlokának egy redője, valóságos barázda, melyben semmi becsületes se csírázhatott, koránál idősebbnek mutatta őt.

Nem viselte a palikárok ujjasát, mellényét és százráncos szoknyáját. Kevésbé élénk színű, sujtásokkal kivarrott és csuklyával ellátott barna kaftánja, magasszárú csizmái és bő redőjű zöld bugyogója, inkább az afrikai partok tengerészeinek öltözékére emlékeztettek.

Pedig Nikolasz Sztarkosz születésére nézve görög volt és ugyanezen vitüloszi kikötőből származott. Itt töltötte ifjúkorának első éveit, mint gyermek és ifjú, e sziklák között ismerkedett meg a tengerészélettel. E vidéken bízta volt sajkáját az áramlatok és a szelek kényére. Nem volt oly beszögellése a partnak, melyet ne ismert volna. Nem volt egyetlen szirt, zátony vagy tengeralatti szikla, melynek fekvését tüzetesen ne tudta volna. Nem volt a kikötő csatornájának egyetlen mellékága, melynek tekervényes kanyarulatain végig ne tudott volna hajózni, kalauz és iránytű nélkül. Könnyen megérthető tehát, hogy földijeinek hamis jelzései dacára is, miért tudta oly biztos kézzel kormányozni hajóját. Ezenfelül tudta, mennyire tanácsos volt az óvatosság a vitülosziakkal szemben. Akárhányszor látta őket a munkánál. És talán végre nem is kárhoztatta rabló ösztönüket, azon feltétellel, hogy ne az ő kárára gyakorolják.

De ha ő ismerte földijeit, ezek is ismerték Nikolasz Sztarkoszt. Atyja halála után, ki a törökök kegyetlenségei ezer meg ezer áldozatának egyike volt; anyja, gyűlölettel el levén telve, csak a pillanatot várta, melyben az ottomán zsarnokság ellen intézett legelső felkeléshez csatlakozhassék. Miklós tizennyolc éves korában hagyta el szülőfaluját, hogy bekalandozza a tengereket s főleg a szigettengert és kiképezze magát a tengerész, de különösebben a kalóz-pályára. Senki se tudta volna megmondani, mily hajókon szolgált életének e szakában, mily kalóz vagy tengeri rabló-főnökök parancsai alatt működött, mily lobogó alatt végezte legelső fegyvertetteit, és mily vért ontottak kezei, vajon Görögország ellenségeinek vagy védelmezőinek vérét-e, ugyanazon vért, mely az ő ereiben is folyt. Mindazonáltal több ízben látták őt a koroni öböl különböző kikötőiben. Néhány földije sokat tudott beszélni kalóz-hőstetteiről, megtámadott és megsemmisített kereskedelmi hajókról, martalékul ejtett dús rakományokról. De bizonyos titokszerűség környezte Nikolasz Sztarkosz nevét. A Maina vidékein azonban oly előnyösen ismerték, hogy e név előtt mindenki meghajolt.

Ez magyarázza meg a fogadtatást, melyben ezen embert Vitülosz lakosai részesítették, a hatást, melyet puszta megjelenése előidézett; ez fejti meg, miért mondtak le mindnyájan azon szándékról, hogy a hajóját kirabolják, amint a kapitányt megismerték. Mihelyt a Karysta kapitánya a kikötő rakpartjához ért, a fogadására odasietett férfiak és nők tiszteletteljesen sorakoztak előtte. Egyetlen kiáltás se volt hallható, mikor partra szállt. Úgy látszott, mintha Nikolasz Sztarkosz elég tekintéllyel bírna, puszta megjelenése által is csöndet parancsolni. Várták míg megszólal, s ha meg nem szólalna – ami szintén nem volt lehetetlen – senki se merte volna őt megszólítani.

Miután Nikolasz Sztarkosz megparancsolta a csónak legénységének, hogy térjenek vissza a hajóhoz, azon szöglet felé ment, melyet a rakpart képez a kikötő leghátulsó részén. De alig tett ez irányban mintegy húsz lépést, midőn egyszerre megállt. Aztán észrevette az öreg tengerészt, aki utána ment, mintha parancsait várná s így szólt hozzá:

– Gozzo, szükségem lesz tíz izmos emberre, legénységem kiegészítésére.

– Meglesz, Nikolasz Sztarkosz! – felelé Gozzo.

A Karysta kapitánya százat is kapott volna, még pedig válogatva e tengerész-lakosság közül. És ez a száz ember követte volna földijét, azt se kérdezvén, hova vezeti, milyen mesterségre szánja őket, kinek a költségére fognak hajózni vagy harcolni és kész lett volna Nikolasz Sztarkosz sorsában osztozkodni, jól tudván, hogy semmiesetre se lesz belőle kára.

– Ez a tíz ember legyen egy óra múlva a Karysta fedélzetén, – mondta a kapitány.

– Ott lesz, – válaszolta Gozzo.

Nikolasz Sztarkosz egy kézmozdulattal tudtul adta, hogy nincs szüksége kíséretre, aztán végig ment a rakparton, mely a móló végén félkörben kanyarodik és betért a kikötőhöz vezető utcák egyikébe.

Az öreg Gozzo tiszteletben tartván akaratát, visszatért társaihoz, s ezután csupán arra volt gondja, hogy kiválogatta a tíz embert, kik hivatva lesznek a kapitány legénységét kiegészíteni.

E közben Nikolasz Sztarkosz lassú léptekkel felment azon parti szirt meredek lejtőjén, melyen a vitüloszi fellegvár áll. E magasságban már nem lehetett egyéb zajt hallani az óriási állkapcájú és széles bulldog-pofájú vad kutyák ugatásánál, melyek az utazókra nézve csaknem oly veszedelmesek, mint a farkasok és a sakálok, s melyeket a bot meg nem ijeszt. A levegőben széles szárnyaik alig észrevehető mozgásával néhány sirály keringett, s ezek lassankint visszatértek odúikba a parti sziklák közé.

Nikolasz Sztarkosz nemsokára eljutott Vitülosz legutolsó házaihoz. Itt letért azon rögös ösvényre, mely megkerüli a keraphai akropoliszt. Miután végig ment volna a fellegvár mellett, melyet e helyen Ville-Hardouin építtetett azon időben, midőn a keresztes hadak megszállva tartották a Peloponnészosz különböző pontjait; kénytelen volt megkerülni még néhány régi tornyot, melyek még mindig ott állnak a parti szirtek felett. Itt egy pillanatra megállt és megfordult.

A látóhatáron a Gallo-fokon túl, a félhold leáldozóban volt az ioniai tenger vizeibe. A hűvös esti szellő által kergetett felhők szűk rései közül néhány gyér csillag ragyogott elő. Mikor a szél néha-néha elcsöndesült, néma csönd uralkodott az akropolisz körül. Két vagy három, alig észrevehető vitorla úszkált az öböl vizén, részint egyenesen a túlsó oldal, vagyis Koron, részint pedig északnak, vagyis Kalamata felé tartva. Az árbocaik csúcsán himbálódzó lámpa nélkül nem is lettek volna észrevehetők. Alant, a part különböző pontjain, hét vagy nyolc tűz égett, melyeket a vizek reszketeg visszatükrözése megkettőztetett. Vajon halászbárkák vagy egyes házak megvilágítására szánt tüzek voltak-e, valóban nem lehetett meghatározni.

Nikolasz Sztarkosz a sötétséghez szokott szemeit körüljártatta e végtelenségen. A tengerészek szemeiben van valamely átható látóerő, melynél fogva ott is látnak, ahol mások semmit se látnának. De e percben úgy látszott, mintha a külső dolgok nem tettek volna mélyebb benyomást a Karysta kapitányára, aki kétségkívül egészen más jelenetekhez volt szokva. Csaknem öntudatlanul szívta be az otthoni levegőt, mely olyan, mint a haza lélegzete. Összefont karokkal, gondolatokba merülve, mozdulatlanul állt ott, feje pedig, melyről a csuklyát ledobta, ha kőből lett volna se mozdulhatott volna kevésbé.

Csaknem egy óranegyed múlt el így. Nikolasz Sztarkosz nem szűnt meg nyugat felé nézni a távoli tengeri látóhatárig. Aztán néhány lépést tett, rézsut felfelé a parti szirten. Nem ok nélkül választotta ez irányt. Egy titkos gondolat vezérelte, de az ember azt hihette volna, hogy szemei még mindig kerülték azt meglátni, amit itt, Vitülosz magaslatain kerestek.