SUSAN CAIN

KESERÉDES

A bánat és a vágyakozás
gyógyító ereje

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Susan Cain:
Bittersweet – How Sorrow and Longing Make Us Whole,
Crown, New York, 2022.

Published in the United States by Crown,
an imprint of Random House, a division
of Penguin Random House LLC, New York.

Susan Cain © 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2022

Fordította Farkas Nóra

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Kazsik Marcell

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-101-6

Tartalom

A szerző jegyzete

Prelúdium – A szarajevói csellista

Bevezetés – A keserédes hatalma

I. Bánat és vágyakozás

1. Mire jó a szomorúság?

2. Miért vágyakozunk a „tökéletes” és feltétel nélküli szeretetre? (És mi köze ennek a szomorú dalok, az esős napok, sőt mit több: az isteni iránti vonzalmunkhoz?)

3. Kapcsolatban áll-e a kreativitásunk a bánattal, a vágyakozással – és a transzcendenssel?

4. Hogyan birkózhatunk meg a szeretet elvesztésével?

II. Győztesek és vesztesek

5. Hogyan változott át egy sajgó szívek sokaságára alapított nemzet az előírásos mosolyok társadalmává?

6. Hogyan kerekedhetünk felül a ránk erőltetett pozitív hozzáálláson a munkahelyünkön, és azon túl?

III. Halandóság, átmenetiség és a gyász fájdalma

7. Meg kellene próbálnunk örökké élni?

8. Próbáljunk-e „túl lenni” a gyászon és az átmenetiségen?

9. Örököljük-e szüleink és a többi felmenőnk fájdalmát? És ha igen: átalakíthatjuk-e generációkkal később?

Kóda – Hogyan térjünk haza?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Leonard Cohen emlékére

Mindenen van egy repedés,

hiszen így juthat be a fény

LEONARD COHEN: Himnusz{1}

Nagy Szent Gergely (kb. 540–604) beszélt a compunctióról, a szent fájdalomról[:] ez az a szomorúság, amelyet akkor érzünk, amikor valami nagyon szép dologgal kerülünk szembe. […] A keserédes tapasztalat abból származik, hogy emberekként hajléktalanok vagyunk egy tökéletlen világban, tudatában annak a tökéletességnek, amelyre egyúttal vágyakozunk. Ez a belső, spirituális űr akkor válik fájón valóságossá, amikor a szépséggel kerülünk szembe. Akkor és ott, az elvesztett és a vágyott közé ragadva, szemünk a szent könnyekkel telik meg.

OWE WIKSTRÖM,
a valláspszichológia professzora,
Uppsalai Egyetem

A szerző jegyzete

Ezen a könyvön hivatalosan 2016 óta dolgozom, nem hivatalosan pedig (ahogy hamarosan meglátják) egész életemben munkálkodtam rajta. Több száz emberrel beszéltem, leveleztem, vagy pedig olvastam tőlük mindarról, ami a keserédességgel kapcsolatos. Néhányukat név szerint is megemlítem ebben a könyvben, míg mások a gondolkodásomra hatottak. Szívesen felsoroltam volna valamennyiüket, csakhogy az egy olvashatatlan könyvhöz vezetett volna. Így aztán egyes nevek csak a Jegyzetekben és a Köszönetnyilvánításban jelennek meg; míg mások – kétségkívül tévedésből – kimaradtak. Mindannyiuknak hálával tartozom.

Ami az olvashatóságot illeti, egyes idézeteknél nem használtam zárójelbe tett három pontot a kihagyott részek jelzésére, de megbizonyosodtam róla, hogy a beillesztett vagy hiányzó szavak egy esetben se változtassák meg, amit az előadó vagy a szerző mondani szándékozott. Ha az olvasó az eredeti forrásban szeretné megtekinteni ezeket az idézeteket, a könyv végén, a Jegyzeteknél a legtöbb esetben megtalálhatja a teljes szövegükhöz elvezető hivatkozásokat.

Végül pedig: egyes személyeknek, akiknek a történetét elmesélem, megváltoztattam a nevét és az azonosításra alkalmas adataikat. Nem ellenőriztem mindazon történetek hitelességét, amelyeket saját magukról megosztottak velem, de csak azokat vettem be a könyvbe, amelyekről úgy gondoltam, hogy igazak.

PRELÚDIUM

A szarajevói csellista

Egyik éjjel azt álmodtam, hogy egy Mariana nevű költő barátommal Szarajevóban, a szerelem városában találkozom. Ahogy felébredtem, zavartság vett rajtam erőt. Szarajevó mint a szerelem szimbóluma? Hát nem Szarajevóban zajlott a huszadik század végének egyik legvéresebb polgárháborúja?

És ekkor eszembe jutott.

Vedran Smailović.

A szarajevói csellista.[1]

* * *

1992. május 28., Szarajevó ostrom alatt. Évszázadok óta muszlimok, horvátok és szerbek éltek együtt ebben a villamoskocsikkal és cukrászdákkal pettyezett városban, ahol a parkok tavain hattyúk siklanak, körös-körül pedig oszmán mecsetek és keleti ortodox székesegyházak magasodnak. Egy városban, ahol három vallás és három nép élt együtt, és mégis, egészen a közelmúltig senki nem igazán törődött vele, hogy ki kicsoda. Tudták, és mégsem tudták; a szomszédot szerették látni a másikban, akivel összefutnak egy kávéra vagy kebabra, akivel egyazon egyetem padjait koptatják, vagy olykor meg is házasodnak, és közös gyerekeik születnek.

De most vissza a polgárháborúhoz! A várost körbeölelő hegyeken és dombokon a szerbek elzárták a villamosenergia- és a vízellátást. Az 1984-es olimpiai stadion leégett, játékterei ideiglenes temetőkké változtak. A lakóházak az aknatámadások himlőhelyeit viselik magukon, a közlekedési lámpák törötten fityegnek, az utcákon csend honol. Az egyetlen hang a tüzérségi fegyverek ropogásáé.

Egészen eddig a pillanatig, amikor egy szétbombázott pékség előtt a sétálóutcát Albinoni g-moll adagiójának{2} hangjai töltik be.

Ismerik ezt a zenét? Ha netán nem, itt érdemes lehet abbahagyni az olvasást, és most azonnal meghallgatni: youtube.com/watch?v=kn1gcjuhlhg. Kísértő, remekbe szabott, és határtalanul szomorú. Vedran Smailović, a szarajevói operazenekar vezető csellistája játssza annak a huszonkét embernek a tiszteletére, akikkel előző nap egy aknavető-lövedék végzett, míg kenyérért álltak sorba. Smailović a közelben volt, amikor az aknagránát felrobbant, és segített ellátni a sebesülteket. Most pedig visszatért a vérfürdő helyszínére; öltözéke, mintha csak az operaházban lépne fel: előírásos fehér ing, fekete frakk. Ott ül a kőtörmelék közepén, egy fehér műanyag széken, csellójával a lába közt. Az adagio vágyódó hangjai sodródva áramlanak, fel az égig.

Körülötte mindenütt fegyverek ropognak, lövedékek zúgnak, géppuskák kelepelnek. Smailović csak játszik tovább. Huszonkét napon át tesz így, mindennap egy újabb emberért, akit megöltek a pékségnél. A lövedékek valahogy mindvégig elkerülik.

A város völgybe épült, és hegyek veszik körül, ahonnét mesterlövészek céloznak a város éhező, kenyér után kutató lakóira. Akadnak, akik az út szélén órákat várakoznak az átkelésre, aztán meg úgy iramodnak át a túloldalra, mint az űzött vadak. És itt van egy férfi, aki nyugodtan ül ebben a nyitott térben, koncertöltözetben – és látszólag nem zavartatja magát semmitől.

Azt kérdik, megőrültem-e, hogy itt csellózom a háborús övezet kellős közepén – mondja. – Miért nem ŐKET kérdezik: megőrültek-e, hogy lövik Szarajevót?

Gesztusa szertehullámzik a városon az éter hullámain keresztül. Hamarosan majd egy regény lapjain, a filmvásznon lel kifejezésre. De még mindez előtt, az ostrom legsötétebb napjaiban, Smailović más zenészeket is arra inspirál, hogy hangszereikkel az utcára vonuljanak. Nem harci indulót játszanak, hogy csapataikat a mesterlövészek ellen buzdítsák, sem könnyed popzenét, hogy kicsit jobb kedvre derítsék a lakosságot. Albinonit játsszák. A pusztítás okozói lőfegyverekkel és bombákkal támadnak, a zenészek pedig válaszul a legkeserédesebb zenét játsszák, amit csak ismernek.

Mi nem harcosok vagyunk – hirdetik a hegedűművészek –, de nem is áldozatok – teszik hozzá a brácsák. – Csupán emberek vagyunk – zengik a csellók –, csak emberek: hibásak és szépek és szeretet után sóvárgók.

* * *

Pár hónappal később. Még mindig tombol a polgárháború, és Allan Little külföldi tudósító figyeli, amint egy negyvenezer civilből álló menet bukkan elő egy erdőből. Negyvennyolc órája vánszorogtak az erdőben megállás nélkül, egy támadás elől menekülve.

Van köztük egy nyolcvanéves férfi. Kétségbeesettnek néz ki, kimerültnek. A férfi odalép Little-hez, és megkérdi, látta-e a feleségét. A hosszú menetelés alatt elszakadtak egymástól, magyarázza.

Little nem látta a nőt, de újságíróösztönének engedve megkéri a férfit, hogy árulja el, miként azonosítja magát: muszlim-e, vagy horvát. És a férfi válaszától – mondja Little évekkel később egy nagyszerű BBC-anyagban – még ma is szégyelli magát, amikor évtizedek múltán felidézi.

– Kérem – felelte az idős férfi –, én zenész vagyok.[2]

BEVEZETÉS

A keserédes hatalma

Honvágyat érzünk, egyfolytában, egy másik és más világ után.

VITA SACKVILLE-WEST: The Garden[1]

Egyszer régen, még huszonkét éves joghallgató koromban pár barátom beugrott értem a kollégiumi szobámba, hogy magukkal vigyenek a közös óránkra. Épp egy moll hangnemben íródott keserédes zenét hallgattam boldogan. Nem az Albinonit, amit akkor még nem ismertem; valószínűleg inkább a mindenkori legkedvesebb zenészem, Leonard Cohen – úgy is, mint a Pesszimizmus Koszorús Költőjének – valamelyik dalában merülhettem el.

Nehéz szavakba önteni, hogy mit élek át az efféle zenék hallgatásakor. A zene elviekben szomorú, de amit valójában érzek, az a szeretet: valósággal belém árad és eltölt. Mély, rokoni köteléket érzek a világ összes többi lelkével, akik ismerik azt a szomorúságot, amit a zene kifejezni igyekszik. Csodálattal vegyes tiszteletet a zenész azon képessége iránt, hogy a fájdalmat átváltoztatja szépséggé. Ha magam vagyok zenehallgatás közben, gyakran egy spontán imádkozó gesztust teszek ilyenkor: arcom elé emelem a kezem, tenyerem a tenyeremnek feszül, jóllehet mélyen agnosztikus vagyok, és nem szoktam szertartásosan imádkozni. De a zene megnyitja a szívemet, szó szerint: érzem, ahogy a mellkasom kitágul. Ettől még az is rendben lévőnek tűnik, hogy mindenki, akit szeretek – beleértve engem is –, egy napon meghal. Ez a halállal kapcsolatos nyugalmam talán ha három percig tart ki, de valahányszor megtörténik, alig észrevehető változást idéz elő bennem. Ha a transzcendenst egy olyan pillanatként határozzuk meg, amikor az énünk fokozatosan elhalványul, és érezni kezdjük kapcsolódásunkat a nagy egészhez, akkor ezek a zeneileg keserédes pillanatok azok, amikor ennek megtapasztalásához a legközelebb jutottam. De újra és újra megtörtént.

És sosem értettem, miért.

Mindeközben a barátaimat mulattatta a kollégiumi szoba hifiberendezéséből bömbölő gyászos dalok oda nem illősége; egyikük megkérdezte, miért hallgatok temetési zenéket. Csak nevettem, és mentünk az óránkra. És a történet itt véget is ért.

Leszámítva, hogy az ezt követő huszonöt évben nem bírtam kiverni a fejemből ezt a megjegyzését. Csakugyan: miért találtam az epekedő zenét olyan különös módon felemelőnek? És mi az a kultúránkban, amitől ez viccelődés tárgyává lehetett? Miért érzem szükségét, még most is, amikor ezt írom, hogy megnyugtassam az olvasót: a tánczenét is szeretem? (De tényleg.)

Ezek először csak érdekes kérdéseknek tűntek. De ahogy a válaszok után kutattam, ráébredtem, hogy ezek maguk a kérdések, a nagy kérdések: és hogy napjaink kultúrája arra idomít bennünket, hogy ne tegyük fel őket – jóllehet ettől sokkal szegényebbek leszünk.

* * *

Kétezer évvel ezelőtt Arisztotelész azon tűnődött: vajon a nagy költők, filozófusok, művészek és politikusok körében miért oly gyakori a melankolikus személyiség?[2] Kérdését arra az antik hiedelemre alapozta, hogy az emberi testben négy kedélyállapot, úgy is, mint négyfajta testnedv található, és ezek mindegyike más-más temperamentumnak felel meg: ezek a melankolikus (szomorú), szangvinikus (jókedvű), kolerikus (hirtelen haragú) és flegmatikus (nyugodt). Úgy gondolták, hogy ezeknek a nedveknek az egymáshoz viszonyított mennyisége formálja a karakterünket. A hírneves görög orvos, Hippokratész úgy vélte: ideális esetben egy személyben e négy nedv harmonikus egyensúlya áll fenn.[3] De sokunknál inkább az egyik vagy a másik irányba billen a mérleg nyelve.

Ez a könyv a melankolikus irányt tárja fel, amit én a „keserédesnek” nevezek:[4] ez olyan hajlam, amelyben a vágyakozás, a megindultság és a bánat állapotai felé irányulunk; a múló idő kínzó tudata; és a világ szépsége felett érzett, kíváncsisággal átitatott öröm. A keserédesség egyben annak felismeréséről is szól, hogy a fény és a sötétség, a születés és a halál – az édes és a keserű – egymásnak örök párjai. „Egyik nap méz, a másik nap hagyma” – ahogy egy arab közmondás fogalmaz. Az élet tragédiája elkerülhetetlenül fonódik össze az élet ragyogásával: lerombolhatjuk és nulláról újjáépíthetjük a civilizációt, akkor is ugyanezek a kettősségek fogják benne felütni a fejüket. És mégis, paradox módon, teljesen be kell laknunk ezeket a kettősségeket – a sötétséget éppúgy, mint a világosságot –, ha meg akarjuk haladni őket. Márpedig a végső cél az, hogy meghaladjuk őket. A keserédesség a bensőséges kapcsolat utáni vágyakozásról szól; a kívánságunkról, hogy hazajussunk.

Ha történetesen mi magunk is a keserédes típusba soroljuk magunkat, nehéz úgy megvitatni Arisztotelésznek a nagyok melankóliájára vonatkozó kérdését (Miért, hogy mindazok, akik kimagaslóak a filozófiában vagy a politikában vagy a költészetben vagy a művészetekben, melankolikusak?),{3} hogy ne tűnnénk önelégültnek. Azonban tény, hogy a megfigyelése évezredek távlatából is visszhangra lel. A tizenötödik századi filozófus, Marsilio Ficino azt feltételezte, hogy a melankóliához társított római isten, Szaturnusz „lemondott a közönséges életről[5] Jupiter javára, és ő maga a csendes, elvonult és isteni életre tartott igényt”. A tizenhatodik századi festőművész, Albrecht Dürer híres ábrázolásán[6] Melankólia kedveszegett angyalként jelenik meg a kreativitás, a tudás és a sóvárgás jelképeivel – egy poliéderrel, egy homokórával és egy égbe futó létrával – körülvéve. A tizenkilencedik századi költő, Charles Baudelaire aligha tudná „olyan típusát elképzelni a Szépségnek”,[7]{4} amelyben ne lenne jelen a „Balvégzetesség” (azaz melankólia).

A melankólia e regényes elgondolása az idők során hol eltűnt, hol ismét felütötte a fejét; napjainkban kevésbé van jelen. Sigmund Freud egy 1918-as, nagy hatású tanulmányában elintézte annyival, hogy narcizmus, és ezek után el is tűnt a pszichopatológia mindent elnyelő gyomrában. A pszichológia főárama napjainkban egyenlőségjelet tesz a melankólia és a klinikai depresszió közé.{5}

Azonban az Arisztotelész által feltett kérdés továbbra is fennmaradt, mert fenn kellett maradnia. Van valami titokzatos a melankóliában, valami lényegi. Melankolikus volt Platón, akárcsak Dzsalál ad-Dín Rúmí, Charles Darwin, Abraham Lincoln, Maya Angelou, Nina Simone… és Leonard Cohen.

De egész pontosan mi is az, ami jellemezte őket?

Éveket töltöttem azzal, hogy kutassam ezt a kérdést, miközben egy sok évszázados csapást követtem, amit festőművészek, írók, elmélkedők és a világ minden tájának halhatatlan bölcsességei vágtak előttem. Ez a csapás a kortárs pszichológusok, természettudósok, sőt mi több, menedzsmentkutatók munkásságához is elvezetett (utóbbiak fedezték fel a melankolikus üzleti vezetőkben és kreatív szakemberekben rejlő páratlan erőt, és tárták fel, hogyan lehet azt a legjobban kiaknázni). És arra jutottam, hogy – ellentétben azzal, amit hajlamosak vagyunk gondolni – a keserédesség nem csupán egy pillanatnyi érzés, ami átmeneti jelleggel tűnik fel az életünkben. Hanem egy csendes erő is, egyfajta létezésmód, amelynek történeti hagyománya van – és amennyire drámaian átsiklott felette eddig a figyelmünk, olyannyira csordultig telt emberi potenciállal. Hiteles és felemelő választ nyújt annak feladványára, hogy a világ, amelyben élünk, mélyen defektes, és mégis valami makacs szépség hatja át.

A keserédesség mindenekelőtt a gyötrelmekre adandó reakciót mutatja meg nekünk: azt mondja, ismerjük el a fájdalmat, és kíséreljük meg művészetbe átfordítani úgy, ahogy a zenészek teszik, vagy pedig gyógyításba, innovációba vagy bármi másba, ami táplálja a lelket. Ha nem transzformáljuk ekként bánatainkat és vágyakozásainkat, végül oda juthatunk, hogy mi leszünk ezek okozói másoknál bántalmazás, elnyomás vagy elhanyagolás folytán. De ha megértjük, hogy minden ember ismeri – vagy egy nap meg fogja ismerni – a veszteséget és a szenvedést, akkor képesek leszünk arra, hogy egymás felé forduljunk.{6}

E könyv középpontjában az iménti gondolat áll: hogy a fájdalom kreativitásba, transzcendensbe és szeretetbe fordítható.

* * *

Az ideális közösség, az ideális emberhez hasonlóan, mind a négy hippokratészi temperamentumot magába foglalná. Azonban éppúgy, ahogy sokan az egyik vagy a másik irányba húznak, ez mondható el a társadalmainkról is. És amint azt az 5. fejezetben látni fogjuk, az amerikai kultúrát a szangvinikus és a kolerikus temperamentum köré szerveztük, amelyeket a felszínen maradás képességéhez és az erőhöz társítunk.

Ez a szangvinikus-kolerikus szemléletmód tettre- és harcrakészséget vár el tőlünk; magánéletünkben a lelkes célorientáltságot díjazza, online meg az erélyes felháborodást. Azt mondja, legyünk szívósak, optimisták és rámenősek; legyen bennünk annyi magabiztosság, hogy kimondjuk, amit gondolunk, és legyünk birtokában a megfelelő interperszonális készségeknek, hogy barátokat szerezhessünk és hatni tudjunk az emberekre. Az amerikaiak olyannyira kiemelten kezelik a boldogságot, hogy hajszolását még az alapító dokumentumaikba is belefoglalták; majd pedig, egy friss Amazon-keresés tanúsága szerint, napjainkig több mint harmincezer könyvet írtak a tárgyban. Mi, amerikaiak egészen fiatal korunktól kezdve azt tanuljuk meg, hogy megvessük a saját könnyeinket („Bőgőmasina!”, mondják nekünk), később pedig, hogy az életünk hátralévő részében helytelenítsük a szomorúságunkat. Egy több mint hetvenezer személyt bevonó vizsgálatban dr. Susan David harvardi pszichológus arra jutott, hogy az amerikaiak harmada ítélkezik maga felett az olyan „negatív” érzelmei miatt, mint a szomorúság vagy a lelki fájdalom. „Nemcsak magunkkal tesszük ezt[8] – mondja David –, hanem azokkal is, akiket szeretünk, így a gyerekeinkkel is.”

A szangvinikus-kolerikus beállítódásnak természetesen számos előnye is lehet. Segít, hogy a második bázisra dobjuk a labdát, átverjünk egy törvényjavaslatot a kongresszuson, vagy hogy harcba szálljunk a jó célokért. De mindez a virgonc jókedv és társadalmilag elfogadható düh csak elleplezi a valóságot: hogy az emberek – még az online influencerek is a lenyűgöző tánclépéseikkel meg a legvadabb „véleményeikkel” – törékeny és mulandó lények. Így aztán híján leszünk az empátiának azokat illetően, akik nem osztják a véleményünket; így aztán meglepetésként ér minket, amikor a saját bajaink a nyakunkba zúdulnak.

A keserédes-melankolikus módban működő ember ezzel szemben olyannak tűnhet, mint aki a múltban ragadt, terméketlen, és a vágyakozás posványa húzza le. Azután sóvárog, ami lehetett volna, vagy ami még lehet ezután.

Azonban a vágyakozás nem más, mint lendület álöltözetben: aktív, és nem passzív; és ott rejlik benne az érzékeny, a kreatív és az isteni. Vágyakozunk valami vagy valaki után. Kinyúlunk érte, felé mozdulunk. A vágyakozás szó angol megfelelője, a longing az óangol langian szóból ered, ami azt jelenti: „hosszúra nő”; és a német langenből, ami pedig „kinyúl, kinyújt” jelentésű. Az angolul vágyódást jelentő yearning nyelvészetileg nemcsak az éhséggel és szomjúsággal hozható kapcsolatba, de a nemi vággyal is. A héberben ugyanabból a tőből származik, mint a szenvedélyt kifejező szó.

Más szóval: egy tőről fakad a szenvedésünk és a mély törődésünk – az, amikor eléggé törődünk valamivel ahhoz, hogy tegyünk érte. Így eshetett meg, hogy Homérosz Odüsszeiájában[9] a honvágy vezette Odüsszeuszt hősi utazására, amelynek kezdetén a tengerparton zokog szülőföldje, Ithaka után. Ezért van az, hogy a legtöbb szeretett gyerekmesénkben – a Harry Pottertől kezdve egészen Harisnyás Pippiig – a főszerelő árva. Csak miután a szüleik meghalnak, ami által a vágyódás tárgyaivá alakulnak át, indulnak el kalandjaikra a gyerekek, és formálnak jogot mindarra, ami születésüknél fogva – rejtetten – megillette őket. Ezek a mesék azért keltenek bennünk visszhangot, mert mindannyian megbetegszünk és megöregszünk, szakítunk és közeli hozzátartozóinkat veszítjük el, csapások és háborúk sújtanak bennünket. És mindezen történetek üzenete, a titok, amit a költőink és a filozófusaink már évszázadok óta próbálnak közölni velünk, az, hogy a vágyakozásunk a kapu, amelyen átlépve eljuthatunk a valahova tartozáshoz.[10]

A világ számos vallása ugyanazt a leckét tanítja. „Egész életedet[11] a vágyakozásnak kell szentelned” – írja A tudatlanság felhője, egy tizennegyedik századi misztikus mű ismeretlen szerzője. „[Aki] Ura Arcát keresi,[12] a Legmagasztosabbét […] Az ilyen ember boldog és elégedett lesz!” – olvashatjuk a Koránban{7} (92:20–21). „Isten a sóhaj a lelkünkben”[13] – fogalmazott a tizenharmadik századi keresztény misztikus és teológus, Eckhart mester. „[N]yugtalan a szívünk,[14] míg csak el nem pihen benned” – hangzik Szent Ágoston legtöbbet idézett sora.{8}

Érezhetjük ezt azokban az időn kívüli pillanatokban, amikor valami annyira magasztosnak leszünk tanúi – egy legendás gitárriffnek, egy emberfeletti szaltónak –, ami mintha csak egy tökéletesebb és gyönyörűbb világból érkezett volna közénk. Ezért tartjuk olyan nagyra a rocksztárokat és az olimpiai sportolókat: mert egy leheletnyi mágiát hoznak el nekünk abból a másik világból. De ezek múló pillanatok, pedig mi örökre ott akarunk letáborozni, a másik világban; meggyőződésünk, hogy valójában oda tartozunk.

Legrosszabb időszakaikban a keserédes alkatokat elfogja a reményvesztettség érzése, hogy ez a tökéletes és gyönyörű világ sosem lesz hozzáférhető. A legjobb formájukban azonban megkísérlik megidézni. A keserédesség a titkos forrása a nagy áttöréseinknek, mesterműveinknek és szerelmi történeteinknek. A vágyakozás miatt játszunk holdfényszonátákat és építünk marsrakétákat. A vágyakozás miatt szerette Rómeó Júliát, írta meg a történetüket Shakespeare, és visszük színre még évszázadokkal később is.

Nem számít, hogy ezekhez az igazságokhoz Harisnyás Pippin, Simone Bileson vagy Szent Ágostonon keresztül jutunk el – hogy ateisták, vagy hívők vagyunk-e. Az igazságok ettől még ugyanazok. Vágyakozhatunk a társunk után, aki elhagyott, vagy akinek a megismeréséről csak álmodozunk; sóvároghatunk a boldog gyerekkor után, amelyben sosem lesz már részünk; vagy vágyhatjuk az istenit; epedhetünk az alkotó életért, sajoghat a szívünk a szülőföldünk vagy egy tökéletesebb szövetség után (akár magánéletileg, akár politikai értelemben); álmodozhatunk arról, hogy megmásszuk a világ legmagasabb csúcsait, vagy hogy egybeolvadjunk a legutóbbi tengerparti nyaraláson látott gyönyörű szépséggel; vágyhatunk arra, hogy csillapítani tudjuk az őseink fájdalmát, vagy egy olyan világra, amelyben az élet fenn tud maradni anélkül, hogy a másik életet felemésztené; vagy sóvároghatunk egy elvesztett személy, egy meg nem született gyerek, a fiatalság forrása vagy a feltétel nélküli szeretet után. Mindezek ugyanannak a jelentős fájdalomnak a megnyilvánulásai.

Ezt a helyet, ezt az állapotot, amely után vágyakozunk, nevezem „a tökéletes és gyönyörű világnak”. A zsidó-keresztény tradícióban ez a hely az éden kertje és a mennyek országa; a szúfik úgy nevezik: „a Lélek Kedvese”.[15] Számtalan más neve is van: hívhatjuk egyszerűen otthonnak, vagy „a szivárványon túl”-nak, vagy ahogy Mark Merlis regényíró fogalmaz: ez az „a part, ahonnét[16] elhurcoltak születésünk előtt”. C. S. Lewis „minden gyönyörök forrásának”{9}[17] nevezte. Ez mind ugyanazt jelenti: valamennyi emberi szív legmélyebb vágyát, azt, amit Vedran Smailović megidézett akkor, amikor egy háború sújtotta város utcáin csellózni kezdett.

Az elmúlt pár évtizedben a Leonard Cohen-féle Hallelujah – ez a spirituális vágyakozásról írott ballada[18] – az American Idolhoz hasonló tévés tehetségkutatók alap-, mondhatni, közhelyszerű eleme lett. De ez az oka, hogy az öröm könnyei csorogtak a közönség tagjainak arcán, miközben az a sok versenyző már ezredjére adta elő a dalt. Mit sem számít, „szekulárisnak” vagy „vallásosnak” tartjuk-e magunkat: valamiképpen, bizonyos alapvető vonatkozásban mindannyian az egek felé törekszünk.

* * *

Nagyjából ugyanabban az időben, amikor a barátaim beugrottak értem a kollégiumi szobámba, és elkezdtem a szomorú zenéken tűnődni, ráakadtam a buddhista elképzelésre, miszerint – ahogy Joseph Campbell mitológiakutató fogalmaz – arra kellene törekednünk, hogy „örömmel vegyünk részt a világ bánataiban”.[19] Nem hagyott nyugodni a kérdés: Mit jelentsen ez? Hogyan is volna ilyesmi lehetséges?

Aztán megértettem, hogy ez az utasítás nem szó szerint értendő. Nem arról szólt, hogy a sírokon táncoljunk, vagy hogy passzívan reagáljunk a tragédiákra meg a gonoszságra. Épp ellenkezőleg: a fájdalom és mulandóság iránti érzékenységről beszélt, és arról, hogy öleljük magunkhoz e szenvedésteli világot (vagy az elégedetlenséggel telit, attól függően, hogyan értelmezzük a buddhizmus első nemes igazságának szanszkrit szövegét).

Ám a kérdés továbbra is ott motoszkált a fejemben. Persze elmehettem volna Indiába vagy Nepálba, hogy megpróbáljak választ találni rá, vagy jelentkezhettem volna valamelyik egyetem távol-keleti tanulmányok szakára. De nem tettem. Csak kiléptem a lakásból, és éltem az életemet, miközben továbbra sem bírtam kiverni a fejemből ezt meg a további hozzá kapcsolódó kérdéseket: hogyan lehetséges, hogy a szomorúság, egy olyan érzés, amely rosszkedvűvé és a Micimackó-könyvek Füles szamarához hasonlatossá tesz minket, túlélte az evolúció szelekciós nyomását? Mi működteti valójában vágyakozásunkat a „tökéletes” és feltétel nélküli szeretetre (és mi köze ennek ahhoz, hogy szeretjük a szomorú dalokat, az esős napokat, és még az istenit is)? Miért is tűnik úgy, hogy a kreativitás kapcsolatba hozható a vágyakozással, a bánattal – és a transzcendenssel? Miképp birkózhatunk meg a szerelem vagy egy szeretett személy elvesztésével? Hogyan változhatott át egy sajgó szívek sokaságára alapított nemzet a feszes mosolyok társadalmává? Hogyan élhetünk és dolgozhatunk hitelesen egy olyan társadalomban, amely kierőszakolja a pozitív hozzáállást? Hogyan éljünk, tudva, hogy mi és mindenki, akit szeretünk, meg fog halni? Vajon megörököljük-e szüleink és őseink szenvedését, és ha igen, ezt átfordíthatjuk-e jótékony erőbe?

Évtizedekkel később ez a könyvem a válasz az előbbi kérdésekre.

Egyben beszámolok benne az utamról, amely az agnoszticizmustól vezetett… hová is? Nem mondanám, hogy az istenhithez; nem vagyok jobban vagy kevésbé agnosztikus, mint a kezdetekkor. De elvezetett annak felismeréséhez, hogy nem kell feltétlenül egy bizonyos istenképben hinnünk ahhoz, hogy a spirituális vágyakozás átalakítson minket. Van egy haszid mese, amelyben egy rabbinak feltűnik, hogy egy idős férfi a hitközségében közömbösen hallgatja az isteniről tartott beszédét. Eldúdol a férfinak egy szívbe markoló dallamot, a vágyódás dalát. „Most már értem, mit akarsz tanítani – mondja erre az idős férfi. – Erős vágyakozás fogott el,[20] hogy egyesüljek az Örökkévalóval{10}.”

Sokban hasonlítok erre az idős férfira. Azért kezdtem el írni ezt a könyvet, hogy végére járjak a rejtélynek: ugyan miért is hat sokunkra olyan erőteljesen a szomorú zene? Elsőre nem tűnt annyira kimerítőnek ez a téma, hogy azt gondoljam, éveken át fogok foglalkozni vele. Csakhogy nem bírtam elengedni. Akkoriban nem is sejtettem, hogy a zene csupán átjáró egy mélyben elterülő birodalomba, ahol felismerjük, hogy a világ szakrális és misztikus, vagy akár egyenesen mágikusnak nevezhető. Vannak, akik ebbe a birodalomba imádságon, meditáción vagy erdei sétákon keresztül lépnek be; esetemben a moll hangnemben íródott zene volt az a kapu, amely átcsalogatott ide. De ilyen bejáratok mindenhol vannak, és végtelen számú formát ölthetnek. E könyv céljainak egyike az olvasó ösztönzése, hogy észrevegye ezeket a kapukat – és belépjen rajtuk.

Keserédes-teszt

Vannak köztünk, akik ösztönösen belakják a keserédesség tájait, és mindig is így tettek; és akadnak, akik kerülik, amennyire csak lehet; némelyikünk egy bizonyos korba lépve érkezik el ide, vagy azután, hogy már szembenézett az élet hullámhegyeivel és -völgyeivel. Ha az olvasó azon tűnődik, vajon ő maga mennyire hajlamos a keserédességre, kitöltheti az alábbi tesztet, amelyet a Johns Hopkins Egyetem orvosi karán oktató dr. David Yaden kutatótudóssal, valamint dr. Scott Barry Kaufmannal, a kognitív tudomány művelőjével, a Center for the Science of Human Potential igazgatójával együttműködésben fejlesztettem ki.{11} Ha meg akarja tudni, jelen pillanatban mennyire számít keserédesnek, akkor arra kérem, tegye fel magának a következő kérdéseket, és tüntesse fel egy 0-tól (semennyire) 10-ig (teljes mértékben) terjedő skálán, hogy a bennük megfogalmazott jellemzések mennyire igazak önre!

__________ Könnyen sírva fakad az érzelmes tévéreklámokon?

__________ Erős meghatottságot érez régi fényképek láttán?

__________ Erőteljesen hat önre a zene, a művészet vagy a természet?

__________ Jellemezték már „öreg lélekként”?

__________ Egy esős nap megvigasztalja, netán ihletet merít belőle?

__________ Tudja, mit értett azon az író C. S. Lewis, amikor az örömöt, „a vágyakozás éles, gyönyörű sebzéseként” írta le?

__________ Fontosabb önnek a költészet, mint a sport (netán a sportban fedezi fel a költészetet)?

__________ Napi több alkalommal végigfut önön a hideg?

__________ Meglátja-e, hogy „[t]udnak sírni a tárgyak”? (Ahogy Vergilius Aeneise fogalmaz.){12}

__________ Úgy érzi, felemelőn hat önre a szomorú zene?

__________ Hajlamos egyszerre meglátni a dolgokban rejlő boldogságot és szomorúságot?

__________ Keresi a szépséget a mindennapokban?

__________ Különösen megérinti ez a szó: megindító?

__________ Amikor közeli barátokkal beszélget, szívesen tereli a szót az ő múlt- vagy jelenbeli nehézségeikre?

__________ És végül: úgy érzi, könnyen elragadtatja magát?

Ez a legutolsó tétel különösnek tűnhet, amikor a keserédességről készítünk leltárt. De itt nem valamiféle optimista világnézetről vagy könnyen elmosolyodásról beszélek. Arra a különös túláradásra gondolok, amit a vágyódás hozhat el magával. Yaden közelmúltbeli kutatása azt mutatja,[21] hogy az öntranszcendencia, más néven önmeghaladás (akárcsak szelídebb rokonai, mint a hála vagy a flow állapota) az átmenetek, valamint lezárások idején, és halálunkkor – vagyis az élet keserédes időszakaiban – fokozódik.

Voltaképp úgy is mondhatjuk, hogy a keserédességhez a véglegesség fokozott tudata igazítja útba az egyént. A tócsákban vidáman tapicskoló gyerekek láttán azért lábad könnybe a nagyszülők szeme, mert tudják, hogy egy nap felnőnek és megöregszenek (ők pedig már nem lesznek ott, hogy lássák). De ezek nem a bánat könnyei, úgy bizony: alapjában véve a szeretet csalja szemükbe ezeket a könnyeket.

A Keserédes-teszten szerzett eredmény kiértékeléséhez adja össze a válaszait, és az összeget ossza el 15-tel!

Ha 3,8-nél kisebb szám az eredmény, ön a derűlátás felé tendál.

Ha 3,8 és 5,7 közti eredményt kap, akkor a derűlátó és keserédes állapotok közt ingadozik.

5,7-nél magasabb eredmény esetén ön valódi ismerője a helynek, ahol összetalálkozik a fény és a sötétség.

Akik olvasták a Csend. A hallgatás ereje egy harsány világban{13} című könyvemet, érdekesnek fogják találni, hogy a Yaden és Kaufman által végzett feltáró kutatások magas korrelációt mutatnak a Keserédes-teszten magas pontszámot elértek és a dr. Elaine Aron pszichológus szerző által „szuperérzékenységként” azonosított személyiségvonás között.{14} Yaden és Kaufman emellett magas korrelációt tárt fel az „abszorpcióra” való hajlammal – ami a kreativitást vetíti előre –, és közepes erősségű korrelációt a félelemmel vegyes csodálattal, az öntranszcendenciával és a spiritualitással. Végül pedig egy csekély mértékű összefüggést találtak a szorongással és a depresszióval is – ami nem meglepő. A túl sok melankólia ahhoz vezethet, amit Arisztotelész a fekete epe betegségeinek nevezett[22] (azaz melaina kole-nek: innét származik a melankólia szavunk).

Jelen könyv nem az említett megpróbáltatásokkal foglalkozik, bármily valósak és pusztítók legyenek is ezek; és bizonyosan nem ünnepli őket. Ha az olvasó úgy gondolja, hogy depressziót vagy súlyos szorongást él meg, esetleg poszttraumás stresszbetegségben (PTSD) szenved, akkor szeretném, ha tudatában lenne, hogy van segítség – amit érdemes igénybe vennie.

Ez a könyv a gazdag keserédes tradícióval foglalkozik – és azzal, ahogyan ennek a tradíciónak a kiaknázása átalakíthatja azt, ahogyan létrehozunk dolgokat, ahogyan szülőként vagy vezetőként működünk, azt, ahogyan szeretünk, és azt is, ahogyan meghalunk. Remélem, hogy mindemellett segíteni fog megértenünk egymást és saját magunkat.

Jegyzetek

Prelúdium – A szarajevói csellista

[1] Az itt szereplő történet részletei Steven Galloway azonos című regényéből (The Cellist of Sarajevo. New York: Riverhead Books, 2009) származnak; Vedran Smailović játékáról számos újságcikk is beszámolt, mint például a New York Times 1992. június 6-án, tizenkét nappal azután, hogy huszonkét kenyérért sorban állót gyilkoltak meg.
https://www.nytimes.com/1992/06/08/world/death-city-elegy-for-sarajevo-special-report-people-under-artillery-fire-manage.html

[2] Allan Little, „Siege of Sarajevo: The Orchestra That Played in the Midst of War”, BBC Newshour, 2018. december 21.
https://www.bbc.co.uk/programmes/p06w9dv2.

Bevezetés – A keserédes hatalma

[1] A vers kézírásos példánya megtekinthető a Garden Museum weboldalán:
https://gardenmuseum.org.uk/collection/the-garden/.

[2] Az arisztotelészi Problémák XXX/1 írja le a kapcsolatot a melankólia és a géniusz között. Lásd Heidi Northwood, „The Melancholic Mean: The Aristotelian Problema XXX.1”, Paideia Archive,
https://www.bu.edu/wcp/Papers/Anci/AnciNort.htm.

[3] U.S. National Library of Medicine, „Emotions and Disease”, History of Medicine,
https://www.nlm.nih.gov/exhibition/emotions/balance.html.

[4] Keserédesség-felfogásomat, és különösen az „Öröm sebzéseinek” elképzelését C. S. Lewisnek a Sehnsuchtról szóló írásai inspirálták.

[5] Marsilio Ficino Giovanni Cavalcantihoz írott levele: Letters 2, no. 24 (1978): 33–34, In: Angela Voss, „The Power of a Melancholy Humour,” Seeing with Different Eyes: Essays in Astrology and Divination, szerk. P. Curry és A. Voss (Newcastle, UK: Cambridge Scholars, 2007).

[6] Albrecht Dürer, „Melencolia I, 1514”,
https://www.metmuseum.org/art/collection/search/336228.

[7] Charles Baudelaire, Les Fleurs du mal. Kevin Godbout, „Saturnine Constellations: Melancholy in Literary History and in the Works of Baudelaire and Benjamin” (Baudelaire „Fusées”-it idézve) (Ph.D. diss., University of Western Ontario, 2016).

[8] Susan David, „The Gift and Power of Emotional Courage”, TED-előadás, 2017,
https://www.ted.com/talks/susan_david_the_gift_and_power_of_emotional_courage/transcript?language=en.

[9] Az első ének utal rá, majd az ötödik ének fejti ki, lásd:
http://classics.mit.edu/Homer/odyssey.5.v.html.

[10] Van az az elképzelésünk, hogy a „hős útja” a nagy emberi elbeszélés, amelyben a főszereplő kalandra indul, ahol valami nagy próbatétellel száll szembe, és a végén átalakulva kerül ki a helyzetből. A hollywoodi történetmesélés nagy részben erre az előmenetelre építkezik. Csakhogy eközben megfeledkeztünk a másik nagy elbeszélésünkről, amelyet a „lélek útjának” nevezhetnénk, és amelyben arra ébredünk rá, hogy a számkivetettség érzésével lelkükben érkeztünk e világra: úgy érezzük, elszakadtunk igazi otthonunktól, ahol határtalanul szerettünk, és minket is határtalanul szerettek; és azt is érezzük, hogy a vágyakozás édes fájdalma segíthet visszatérnünk oda. Azért szomjazzuk a szépséget, mert erre az otthona emlékeztet minket; és erre az útra hívogat.

[11] Llewellyn Vaughan-Lee, „Love and Longing: The Feminine Mysteries of Love”, Golden Sufi Center,
https://goldensufi.org/love-and-longing-the-feminine-mysteries-of-love/.

[12] Thom Rock, Time, Twilight, and Eternity: Finding the Sacred in the Everyday (Eugene, Ore: Wipf and Stock, 2017), 90.

[13] Vaughan-Lee, i. m.

[14] Szent Ágoston, Vallomások. Ford. dr. Vass József. (Budapest: Szent István Társulat, 2002), 24.
http://mek.niif.hu/04100/04187/04187.htm.

[15] Jean Houston, The Search for the Beloved: Journeys in Mythology and Sacred Psychology (New York: J. P. Tarcher, 1987), 228.

[16] Mark Merlis, An Arrow’s Flight (New York: Macmillan, 1998), 13.

[17] C. S. Lewis, Míg arcunk nem lesz. Ford. Kertai Barbara. (Budapest: Harmat Kiadó, 2018), 79.

[18] „13 Praise-Worthy Talent Show Performances of Leonard Cohen’s ‘Hallelujah,’”, Yahoo! Entertainment, 2016. november 11.
https://www.yahoo.com/news/13-praise-worthy-talent-show-performances-of-leonard-cohens-hallelujah-081551820.html.

[19] Ez az elképzelés többek közt a következő könyvben jelenik meg: Joseph Campbell, A Joseph Campbell Companion: Reflections on the Art of Living, szerk. Diana K. Osbon (New York: HarperCollins, 1991); lásd még: https://www.jcf.org/works/quote/participate-joyfully/.

[20] Janet S. Belcove-Shalin, New World Hasidim (Albany: State University of New York Press, 2012), 99.

[21] David B. Yaden – Andrew B. Newberg, The Varieties of Spiritual Experience: A Twenty-First Century Update (New York: Oxford University Press, megjelenés alatt); David B. Yaden és mtsai., „The Varieties of Self-Transcendent Experience”, Review of General Psychology, 21, 2. szám (2017. június): 143–160, https://doi.org/10.1037/gpr0000102.

[22] Heidi Northwood, i. m.

{1} Dobos Lídia fordítása.

{2} Ezt a zeneművet rendszerint Tomaso Albinoninak tulajdonítják, holott vélhetően Remo Giazotto itáliai zenetudós szerezte, alighanem egy Albinoni-töredék alapján. Lásd: g-moll adagio, Britannica online: https://www.britannica.com/topic/Adagio-in-G-Minor.

{3} Arisztotelész, Problemata Physica, 30. szakas z, 953a. Werke, 19 (Berlin: Akademie Verlag, 1962). Idézi Földényi F. László, Melankólia (Pozsony: Kalligram, 2003), 15.

{4} A magyar fordítás forrása Charles Baudelaire: Baudelaire válogatott művei (Budapest: Európa, 1964). Röppentyűk címen, Rónay György fordításában így hangzik: „Nem tudom olyan típusát elképzelni a Szépségnek (elvarázsolt tükör volna vajon agyam?), melyben ne lenne Balvégzetesség.” 338. o. (A ford.)

{5} A melankólia és depresszió itt említett egybeolvasztása hosszú hagyományra tekint vissza a nyugati pszichológiában. Freud a „melankólia” terminust a klinikai depresszió jellemzésére használta: „Mélységesen fájdalmas lehangoltság, a külvilág iránti érdeklődés felfüggesztése, a szeretetre való képesség elvesztése, a teljesítménygátlás.” A nagy hatású pszichológus, Julia Kristeva, 1989-ben úgy fogalmazott: „A melankólia és a depresszió kifejezések egy olyan egyvelegre utalnak, amit a lehangoló/depresszívnek is nevezhetnénk, és aminek a határai valójában elmosódottak.” Próbáljuk csak begépelni a „melankólia” szót a mai PubMed keresőjébe, és számos cikk ugrik elénk – a depresszióról. Julia Kristeva: The Black Sun: Depression and Melancholy, angolra fordította: Leon S. Roudiez. New York: Columbia University Press, 1989, 10.; lásd még: Emily Brady – Arto Haapala: “Melancholy as an Aesthetic Emotion”, Contemporary Aesthetics, vol. 1. 2003. A lábjegyzetben szereplő Freud-idézet a Trauer und Melancholie című tanulmányból származik. Az idézett magyar fordítás ebben a magyar kiadásban található: Sigmund Freud: Gyász és melankólia. In: Sigmund Freud: Ösztönök és ösztönsorsok. Metapszichológiai írások. 132. Ford. Berényi Gábor (Budapest: Cserépfalvi, 1997). A lábjegyzetben megjelenő Kristeva-idézet Soleil noir. Dépression et mélancolie (Fekete nap: Depresszió és melankólia) című könyvéből származik. (A ford.)

{6} E gondolatot senki nem fejezte ki jobban a zenész Nick Cave-nél, aki a The Red Hand Files nevű weboldalán ír erről: theredhandfiles.com/utility-of-suffering.

{7} A Korán. Ford. Serdián Miklós György (Budapest: Editio Plurilingua, 2021), 376. o. (Kiemelés az eredeti szövegben). (A ford.)

{8} Szent Ágoston, Vallomások (Budapest: Szent István Társulat, 2002), 24. http://mek.niif.hu/04100/04187/04187.htm; Ugyanez Városi István fordításában: „[N]yugtalan a szívünk, míg meg nem nyugszik benned.” In: Városi István (ford.), Szent Ágoston vallomásai (Budapest: Ecclesia, 1974), 17. (A ford.)

{9} A teljes idézet így hangzik: „Ez az elvágyódás volt életem legédesebb érzése, a vágyakozás a Szürke Hegy után, hogy ráleljek minden gyönyörök forrására…” C. S. Lewis, Míg arcunk nem lesz. Ford. Kertai Barbara (Budapest: Harmat, 2018), 79. (A ford.)

{10} Snéur Zalmán rabbiról van szó. A mese Newmannál található. Louis I. Newman, The Hasidic anthology (Bloch Pub Co., 1944). (A ford.)

{11} Jegyzet pszichológusok és más tudósok számára, akik érdeklődnek a keserédesség konstruktumának vizsgálata iránt: noha a Yaden és Kaufman által végzett feltáró jellegű, kismintás kutatások előzetesen felmérték az itemek aspektusait, azok más irányú validálását azonban – például fókuszcsoportokkal, lektorálással vagy nagyobb mintás feltáró és megerősítő faktorelemzéssel – még nem foglalták magukban. A kutatók bátorítják a téma iránt érdeklődő tudósokat a további, az itemeken végzendő kutatásokra azok pszichometrikus jellemzőinek további tisztázása érdekében.

{12} „Tudnak sírni a tárgyak, meghatják a halandót.” Vergilius, Aeneis. Ford. Kartal Zsuzsa (Budapest: Eötvös József Könyvkiadó, 1995), 17. Egy másik fordításban: „Mert van a tárgyaknak könnyük: szánják a halandót.” Vergilius összes művei. Ford. Lakatos István (Budapest: Magyar Helikon, 1967). https://mek.oszk.hu/06500/06540/06540.htm#19. (A ford.)

{13} Susan Cain, Csend. A hallgatás ereje egy harsány világban. Ford. Ehmann Bea (Budapest: Háttér, 2016).

{14} Érdekes módon az introverzióval nem találtak összefüggést.