Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1–2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Circus Monte-Carlo 1–2., 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1–3., 2021–2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség 1. (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Vénasszonyok nyara (Bővített újrakiadás), 2024

Dacszövetség 3. (Hamburgi regények 3.), 2024

Copyright © Palotás Petra, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-91-5

Jó reggelt, Tél!
Már vártalak.
Hajnalban a deres mezőn,
este a kopasz fák alatt.
A fagy jelezte jöttöd,
hogy az őszt a sárba döntöd.
A fagy és a félelem,
hogy fény nélkül mi lesz velem.
De te fehér leplet hoztál,
tisztát, mely mindent eltakar,
mi kéretlenül a megtört, bús szívekbe mar.
Jó reggelt, tél… Már vártalak.
Te hóba burkolt, szent alak.
Csendet kínálsz, lassan hulló pelyheket,
hogy megfékezd a vágtázó perceket.
Csodát ígérsz: zúzmarát, fahéjas illatot,
szentestét, és még a tavaszt is itt hagyod.
Mert eljön majd az is,
de addig hadd csodáljalak:
Te bűbájjal teli, jeges forgatag…

Szüleimnek

1. fejezet

Undok ősz volt, esős, ha pedig egy kis időre alábbhagyott a csapadék, megrekedt a házak között a langyos gőz. A vastag felhőtakarók mögött olykor felsejlett ugyan egy-egy tompa fénysugár, de hiába küszködött, képtelen volt áttörni a Pestet beborító szürkeséget. Ilka unottan lépdelt a macskaköveken, a még nedves esernyőjével időnként arrébb hessegetve a járdán trónoló, szemmel láthatóan elszemtelenedett galambokat. Azonban a Zichy Jenő utcába fordulva, meghallva a kifutófiú biciklijének csengőjét, hirtelen feléledt, megigazította a kabátja gallérjára tapadt tincseket, és kihúzta magát. Egy pillanattal később a fiú is észrevette. Amikor mellé ért, lelassított, mosolyra húzódott a szája, megemelte a sapkáját, de aztán fülig vörösödve, szinte menekülve továbbtekert. Már többször találkoztak, de egyelőre az egymásba kapaszkodó tekintetükben merült ki a vonzalom. De Ilka nem volt telhetetlen, ez a röpke pillanat is elég volt ahhoz, hogy egy kicsit helyre billentse a délelőtt mérlegét. Csak közepest kapott a biológiadolgozatra, Magdi pedig megint levegőnek nézte, inkább az új lány előtt kellette magát, felajánlva neki, hogy legyenek egy csapatban a kézilabdánál a tornaórán. Korábban mindig vele akart együtt játszani, de Ilka egy ideje nem sportolhatott. Légzési nehézség kínozta, gyakran fulladt, sokat köhögött. Már két orvos is megvizsgálta, de nemigen találták az összeszűkült hörgőknek az okát. „Talán valami allergia vagy átmeneti dolog, majd kinövi” – vonogatták a vállukat bizonytalanul, abban azonban egyetértettek, hogy amíg a panaszok nem csitulnak, kímélni kell a beteget.

Úgyhogy aznap sem öltözött át a dresszbe, a háztartástan után összepakolta a ceruzákat és a füzeteket, és a Zichy Jenő utca felé vette az irányt. Fél egy volt, mire hazaért. A második emelet egyik nyitott ablakából húsleves illata áradt a nagy, kovácsoltvas kapu elé. Eddig még nem is gondolt az ebédre, de most elképzelve az aranyszínű, répával és tésztával dúsított lábost, összefutott a szájában a nyál. Egy pillanatra megállt, szippantott egy mélyet az ínycsiklandó bukéból, majd haragosan becsörtetett a házba. Nem igazán tudta eldönteni, hogy kinek szól a dühe, a Szamoséknak a másodikon, amiért hetente háromszor szakácsnő gondoskodik a kosztjukról; Lujza néninek, amiért már nem jár hozzájuk; vagy saját magának, amiért nem főzött meg este. Az anyjára nem volt hajlandó haragudni, hiszen ahhoz, hogy haragudjon valakire, gondolnia is kell rá. Ő pedig minden zsigerével azon volt, hogy kitörölje a gondolataiból. Ugyanis minden egyes apró emlék csak felerősítette a hiányát. Ez pedig ennyi év elteltével is elviselhetetlen volt számára. Öt éve nem látta. Tizenkét éves volt, amikor egy téli délután az iskolából hazatérve a sötét konyhában találta az apját. Miklós egy hokedlin ült, maga elé bámulva, szótlanul. Ilka felkapcsolta a villanyt, értetlenül vizsgálta az apja zavaros tekintetét. Háromszor kellett feltennie a kérdést, hogy mi történt, és hogy egyáltalán, hol van az anyuka. Más napokon mindig ő fogadja, olykor ugyan még hálóköntösben és csavarókkal a fején, de mindig ő.

– Elutazott.

Ilka meghökkent a kurta feleleten.

– Elutazott? Mégis hova, és kivel?

– Brazíliába – hasított az oly gyakran hallott országnév a levegőbe. Ilka tekintete a konyhába ideiglenesen beállított üres priccsre tévedt, oda, ahol máskor Imre bácsi cókmókja hevert. Kocsis Imre hat hónapja lakott náluk a szoba-konyhás lakásban. Miklós a jó szíve miatt képtelen volt cserben hagyni az albérletéből kirakott özvegy barátját. Imre Brazíliába készült, ahol meggyőződése szerint óriási, soha vissza nem térő lehetőségek vártak rá. A hosszú, éjszakába nyúló poharazgatások alkalmával igyekezett Miklóst és Krisztinát is rábeszélni arra, hogy osztozzanak vele a kalandon, csinálják meg ők is odaát a szerencséjüket. Azok pedig somolyogva hallgatták a szenvedélytől fűtött terveket, minden jót kívánva a régi barátnak, ugyanakkor leszögezve, hogy jó nekik itthon, elégedettek és boldogok.

Legalábbis így hitte Miklós, egészen addig a bizonyos téli délutánig, amikor egy kurta levél és az üres lakás fogadta.

Az első hónapokban naponta meglátogatta őket az elhagyott férj testvére, Lujza néni. Főzött rájuk, mosott, és amennyire az ereje engedte, rendbe tette a lakást. Ilyenkor folyvást sopánkodott, hogy ő bizony soha nem szerette Krisztinát, már a legeslegelején átlátott a sógornőjén, bárcsak hallgatott volna rá az öccse. Ilkát felbőszítették a szavai, ekkor még nem volt hajlandó tudomásul venni az anyja árulását. Bízott benne, hogy csak egy átmeneti zavarról vagy félreértésről van szó, ezért agresszív dühvel sújtott le mindenkire, aki egy rossz szót is ejtett az édesanyjáról. Lujza néni egy idő után megelégelte a szemtelen csatározást, volt elég nyűgje a saját kamasz fiaival is, úgyhogy egyre ritkábban jött, végül, a nagyobb ünnepeket leszámítva, teljesen elmaradt. Néhány év múlva amúgy is természetessé vált, hogy Ilka végezze a háztartásbeli feladatokat.

Ő pedig, ha nem is túl nagy lelkesedéssel, de tette a dolgát. Ha a leckéje megengedte, rendet rakott, főzött, ha azonban a tananyag több időt követelt magának, egyéb teendőkkel csak mérsékelten gyötörte magát. Az apja amúgy is elnéző volt vele, de egy ideje kifejezetten féltette a sűrűsödő asztmás rohamok miatt. Ilkának aznap is meg kellett állnia az első emeleti lépcsőfordulónál, a korlátnak dőlve fújta ki magát, és csak egy bő fél perc múlva indult újra tovább. A harmadikra azonban még így is lihegve ért fel. Megkönnyebbülve tette meg a körfolyosón az utolsó métereket. Előkotorta a kabátja zsebéből a kulcsot, de még mielőtt a zárba tehette volna, kinyílt az ajtó. Meglepődött, hogy otthon találja az apját, azon pedig még inkább, hogy gipszbe van téve a keze.

– Jó napot, Apuka! Magát meg mi érte? – lépett be aggódva.

– Csak egy kis üzemi baleset, ne nyugtalankodj, Ilona – intett Miklós a konyha felé, amiből ő azonnal tudta, hogy az apjának komoly közölnivalója van.

Ilona… Ha valóban nem lenne aggódásra ok, Ilkának szólította volna.

2. fejezet

– Jó hírem van számodra – kezdett bele Miklós a mondanivalójába, megjátszott jókedvvel, erőltetett mosollyal a bajusza alatt. Ilka ledobta a keskeny belépő sarkába a táskáját, miközben összevont szemöldökkel kutakodott az apja tekintetében. – No, ne nézz már olyan ijedten, gyere, üljünk le – intett Miklós a fejével az egyik szék felé. – Hallottál már róla? – tolt egy Pesti Hírlapot az orra elé. Ilka fél szemmel a fekete-fehér fényképre pillantott, a másikkal azonban nem eresztette az apját.

Magyarország első gyógyszállója, állt a kép felett, alatta pedig egy hosszú írás taglalta a tényeket. Ilka értetlenül megrázta a fejét.

– Itt majd meggyógyulsz, meggyógyítanak. Hat hét a hegyekben csodákra képes.

– Én nem akarok kórházba menni – tiltakozott. – Már sokkal jobban vagyok – erősködött, de az izgalom okozta, hirtelen előtörő nehézlégzése másról tanúskodott.

– Ez nem kórház, még csak nem is szanatórium, hanem egy szálloda – próbálta Miklós a lányát megnyugtatni.

– Szálloda? Oda üdülni mennek az emberek. Már akinek futja rá. Nem értem, Apuka. Maga is jönne? Honnan van rá pénzünk?

– Ezzel te ne törődj. Van, és kész.

– És az iskola? – vette elő Ilka az aduászt. Miklós egy pillanatra mintha elbizonytalanodott volna, de végül egy bólintás kíséretében így szólt:

– Az egészséged a legfontosabb. És eszed úgyis van elég. Legalább ennyit rád hagyott az anyád.

Ilka összerezzent, Miklós rögtön megbánta a szavait.

– Ne haragudj, megint túl gyors volt a szám. Bepótlod a tananyagot, meg aztán ott a téli vakáció is, az lejön belőle. Aztán posta is van ám a világon, csak van valaki, aki elküldi a leckét.

– Van – vonta meg Ilka a vállát, majd az újra és újra az ablakhoz koccanó légy felé fordította a fejét. A koromfekete ízeltlábú lankadatlan kitartással kereste a szabadsághoz vezető utat, de ez idáig sikertelenül. Ilka néhány másodpercen keresztül elmélyülten figyelte a kínlódást, de végül megszánva a legyet, felállt, és kitárta az ablakot. – És akkor majd újra részt vehetek a tornaórán, és nem leszek többé felmentett különc? – ült vissza a hokedlire.

– Igen, bizony úgy lesz. Olvasd el a cikket, ha nekem nem hiszel. Írók, színészek, meg mindenféle híres emberek is ott kúráltatják magukat.

– Emberek, akiknek sok pénzük van. Gazdagok, akik más körökben mozognak – folytatta Ilka a hadakozást.

– Vagy jó kapcsolataik vannak. Ha éppenséggel tudni akarod, a gyárnak köszönhetjük, az igazgatónak, amolyan elismerésféle, pénz helyett. Kitüntetés.

– És a keze? – bökött Ilka a fejével a sérült végtag felé.

– Mondtam már, egy kis üzemi baleset. Semmiség. Inkább a csomagolással törődj. Magától nem ugranak be a bőröndbe a ruhák. Reggel nyolckor indul a vonatod a Keletiből, Gyöngyösön pedig egy sofőr vár majd rád.

– Holnap? – hökkent meg Ilka az időponton.

– Holnap. Minél hamarabb mész, annál gyorsabban segítenek neked. Az iskolával ne foglalkozz, majd én elintézem, és az orvosok is adnak igazolást.

– És egyedül kell odautazzak?

– Csak nem félsz? Hisz már félig felnőtt vagy, egy kész hölgy. A Keletibe elkísérlek, és mint mondtam, Gyöngyösön meg egy táblával a kezében vár a sofőr. Kocsi visz majd fel a hegyekbe, mint az úrikisasszonyokat.

– Nem félek, csak nem akarom.

– Nem is neked kell akarnod. Én vagyok az apád, akarom én helyetted is. Jön a tél, gondolj csak a tavalyira, majd kiköpted a tüdőd.

Ilkának elszorult a torka. Persze igenis félt, ha nem is akarta bevallani. De azért ott legbelül egy kicsit izgatta is a dolog. Ki mondhatja el magáról az osztályban, hogy elegáns szállodában tölti el az őszi meg a téli szünidőt, megtoldva a köztük lévő hetekkel. Az osztálytársak többsége minden bizonnyal a fél karját adná azért, hogy az erdőt járhassa az iskolapad koptatása helyett.

Fekvőkúra, napozás, gyógyfürdő, masszázs, olvasta el újra az újságcikk sorait. Azért Magditól el kellene búcsúznia, hadd irigykedjen egy kicsit, gondolta, miközben belebújt a kabátjába, majd lesietett a lépcsőn.

Magdit meglepte a hír, talán meg is rendítette egy kicsit, mindenesetre fátyolos volt a tekintete, amikor ígéretet tett, hogy minden héten írni fog, és majd helyette is figyel az órán.

– Nagyon fogsz hiányozni – hüppögte, és a kezébe nyomott egy apró gyöngyökből fűzött karkötőt. – Igazi kristályok. Neked csináltam, pont olyan, mint az enyém – mutatta meg a csuklóját, és Ilkán majdnem eluralkodott a meghatottság, ám váratlanul bevillant neki, hogy az új lány pontosan ugyanilyen karperecet viselt aznap reggel. Nem is az bántotta, hogy Magdi annak is csinált egyet, hanem a kétely, hogy egyáltalán adott-e volna neki, ha nem jelenti be, hogy több hétre elutazik. Mindegy, nem volt mit tenni, és az is igaz volt, hogy legalább most kapott, de akkor is valahogy megtorpant benne a nagy lendülettel készülődő megilletődöttség.

Azért persze megköszönte, búcsúzóul pedig még egyszer őszintén megölelgették egymást. Hazafelé aztán mintha csak a sors akarta volna, újra belebotlott a kifutófiúba, aki ezúttal a postán ragadt leveleket osztotta szét. Odaintett neki, mire a fiú lefékezett, és leszállt a bicikliről.

– Szervusz – mondták szinte egyszerre, megkezdve végre a már oly régen áhított ismerkedést.

Bemutatkoztak egymásnak, majd megbeszélték, hogy milyen szürke az idei pesti ősz. A fiú próbálta filmekre terelni a szót, de Ilka ezen a téren nemigen ismerte ki magát, inkább zenéről beszélt, de ott meg Lackónak voltak hiányosak az ismeretei. De nem számított. A lényeg az egymás mellett lépdelésben sűrűsödött össze. Lackó tétován megkérdezte, hogy miután végzett az utolsó címmel, van-e Ilkának még egy kis ideje, hogy igyanak egy szörpöt, és hogy utána hazakísérheti-e. Ilka szíve szerint elfogadta volna a meghívást, de még mennyire, ám tudta, hogy még mosnia kell, meg csomagolnia, az apjával átbeszélni egyet s mást. Bánatosan nemet mondott, rögtön hozzátoldva az őszinte, ámbár érzése szerint idétlen magyarázatot: kúrára megy, a hegyekbe, hosszú hetekre, azt kell előkészítenie.

Lackó szemében csalódás csillogott, de azért ott volt a sarkában a fikarcnyi remény is, hogy elkezdődött valami, még ha várni is kell a folytatásra. A kapuban néhány pillanatnyi zavart csend után Ilka kinyújtotta a kezét, Lackó megrázta, de csak finoman, ahogy szerinte a lányokét illik.

– Majd írjál – kérte a fiú.

– Majd írok – felelte Ilka, megfeledkezve arról, hogy eme ígéret betartásához nem ártott volna minimum egy címcsere.

3. fejezet

Ilka másnap korán kelt, jóval a vekker csörgése előtt. A konyhában kifeszített madzagról lecsíptette az este kiakasztott fehérneműit. Még nem száradt meg minden, úgyhogy egy zsírpapírt terített a bőröndjébe már becsomagolt ruhákra, arra rakta a nedves textileket. Az apjának lefőzött egy malátakávét, magának meg felöntött egy bögre forró teát. Enni képtelen volt, az izgalomtól mogyorónyira szűkült gyomra minden falat ellen tiltakozott.

Miklós elkísérte a pályaudvarra. Mehetett volna autóbusszal is, Vámosgyörkön egy átszállással, de az apja a vasútban jobban bízott. Fél nyolcra értek ki, az apja megvette neki a jegyet, aztán egy csomag mentolos cukorkát nyomott a markába, végül felsegítette a csomagot. Atyai aggodalommal alaposan körülnézett a vagonban, majd a lánya lelkére kötötte, hogy ne fogadja idegen férfiak közeledését. Arcon csókolták egymást, aztán Miklós leszállt, majd fátyolos tekintettel odaintett a lányának, miközben nagyokat nyelve megdörzsölte a szeme sarkát.

– Hogy mekkora itt a por! – kiáltott még egyszer föl a lehúzott ablakba. – Na, de majd ott a hegyen habzsolhatod a friss levegőt – fűzte hozzá, aztán megemelve a kabátja hajtókáját, behúzott nyakkal elsietett.

Ilka kihajolt az ablakon, úgy nézett utána, remegő szájjal azon gondolkodva, hogy lehet, hogy inkább mégis utánaszalad. A vonatfütty hozta meg helyette a döntést, és a Mátra felé kigördülő, egyre hangosabban zakatoló szerelvény.

Egy darabig még követte a szemével az egymásba kapaszkodó pesti házakat, de aztán a monoton zajoktól hamar elszenderült. Az iskolába álmodta magát, a folyosóra, ahol ő volt az egyetlen lány a fiúk között. Nem értette a dolgot, hogy vajon azok hibáztak-e, vagy ő tévesztette el az épületet. Meg akarta kérdezni őket, de senki nem figyelt rá, mintha nem is látták volna, vagy csak nem akarták észrevenni; felettébb elveszettnek érezte magát.

A kalauz dörmögő hangja azonban néhány perc múlva visszarángatta a vagonba. Onnantól kezdve igyekezett ébren maradni, még csak az kellene, hogy fent ragadjon a vonaton.

Tízre értek Gyöngyösre. Sokan készültek leszállni, megannyi poggyász sorakozott az ajtók előtt. Egy apja korabeli férfi előzékenyen lekapta az ő csomagját is, majd további jó utat kívánva eltűnt a tömegben. Ilka, remélve, hogy talán még meghallják, hangosan megköszönte a segítséget, majd immár a peronon állva végigsimított a kabátján, megigazította az előtte elterülő pocsolyában tükröződő félrecsúszott svájci sapkáját, és egy nagy lendülettel megpróbálta megemelni a bőröndjét. Azonban az nehezebbnek bizonyult, mint ahogy gondolta. Talán mégsem kellett volna annyi könyvet magával hoznia, futott át az agyán, miközben a szemével a peronon várakozókat kutatta.

Nem mintha olyan nagy könyvmoly lett volna, pont ellenkezőleg, a munkás apjával ellentétben mostanában alig olvasott. Miklós olykor, ha a meló után vagy hétvégén elvállalta egy hall vagy egy szoba kifestését a szomszédságban, volt, hogy ételt vagy egy kosár könyvet kapott fizetségül, amely a férfi szemében ugyanúgy aranyat ért. Ilka azonban a nyomtatott lapokkal egy ideje hadilábon állt, a gimnázium kötelező olvasmányaival is csak nagy nehezen tudott megbirkózni. Nem a szövegértéssel volt a baja, és azt sem lehetett mondani, hogy a fantáziája hagyta volna cserben. Épp ellenkezőleg. Néhány történetben képes volt oly mélyen elmerülni, hogy összemosódott az elméjében az olvasott világ és a valóság. Hajlamos volt a könyvekben megélt cselekményt kivetíteni a saját életére, a szereplők jellemvonásait pedig belelátni a körülötte élőkbe, ami miatt nemegyszer megütötte a bokáját. Ha pedig egy történet nem úgy alakult, ahogy azt ő szerette volna, feldúltan kikelt magából. Perlekedett a szereplőkkel, perlekedett az íróval és gyakran a környezetével is, ha az adott regény rányomta a hangulatára a bélyegét. Úgyhogy egy ideje hanyagolta a könyveket, de azért nem akart elmaradni a tanulnivalóval, és a nagynénje is ráijesztett, hogy ott a világ végén a négy fal közé zárva, pirulákkal teletömve és az ágyhoz kötözve minden bizonnyal halálra unja majd magát. Miklós természetesen helyretette, hogy a gyógyszálló pont az aktív programjairól híres, szó sincs ágyhoz kötözésről, és a keserű tablettákkal szemben a magaslati klímát és a gyógyvizet helyezik előtérbe. Az újság szerint tizennyolc forrás csorog a kristálytiszta levegőjű hegycsúcs közelében. Ez Ilkát némileg ugyan megnyugtatta, de azért továbbra is kavarogtak benne nyugtalanító gondolatok. Neheztelt ugyan Magdira, de hogy hosszú hetekig ne lássa… És Lackó … Legalább címet cserélhettek volna. Ki tudja, hogy emlékszik-e még rá a téli szünet után? Milyen messze van most mindenki, akit ismer, mindenki, aki valamit is számít – mart belé a felismerés, miközben bizonytalanul pásztázni kezdte a peronon várakozókat.

Nem kellett sokáig keresgélnie, egy feltűnően magas, szürke, kissé kurta ujjú kabátot viselő férfi közelített felé, széles vigyorral a képén, és egy Kékes Gyógyszálló feliratú táblával a kezében.

– Azt hiszem, megvan a második utasom is! Ilona, ugye maga az, kisasszony? – köszöntötte kedvesen, mire Ilka alig láthatóan elpirult. A gimnáziumot leszámítva még csak hébe-hóba magázták, zavarba hozta a megszólítás. Ugyanakkor jól is esett neki. Kihúzta magát, és azonosulva az új szerepével, megjátszott magabiztossággal kinyújtotta a kezét.

– Karcag Ilona.

– Mákos István – érkezett a válasz, és bár a férfi azonnal a bőröndre szegezte a tekintetét, mintha megérezte volna Ilka halovány mosolyát, de az is lehet, hogy csak a tapasztalat beszélt belőle. – Lehetne rosszabb is, mondjuk, túrós vagy lekváros. Furcsa név, de ha hiszi, ha nem, én szeretem.

Ilka szótlanul követte, csak nehezen tudott lépést tartani a sebes tempóval. A nyurga sofőrnek mintha meg se kottyant volna a nehéz csomag. A pályaudvari büfé előtt azonban lelassított, jobbra-balra fordította a fejét, mintha keresne valakit. Az imént még vidám, gondtalan arcát hirtelen beárnyékolta az aggodalom.

– Az előbb még itt volt, isten bizony… De hisz csak egy perc türelmet kértem – magyarázta leginkább saját magának. – Művésznő, művésznő! – kiáltott fel aztán megkönnyebbülve, a vasútállomás előtt parkoló autók felé véve az irányt.

A fekete, minden bizonnyal a méltó fogadtatáshoz frissen lemosott és fényesre suvickolt kocsi mellett egy elegáns dáma ácsorgott. Két nagy bőrönd, három kalapdoboz és egy kendővel letakart kosár sorakozott mellette.

– Nem állt szándékomban a rajongók tumultusának kitenni magam, ezért a hordár fiatalembert kértem meg, hogy legyen szíves kimenteni a tömegből és elkísérni a szálloda automobiljához – közölte, majd egy színpadias mosoly kíséretében egy bankót nyomott az immáron az üres poggyászkocsi fogójába kapaszkodó fiú kabátjának a zsebébe.

– Medgyessy művésznő, bocsásson meg, de meg kellett találnom a másik utasunkat is – szabadkozott a sofőr, miközben egy pillanatra lerakta a földre Ilka bőröndjét, hogy előkotorja a zsebéből a kocsikulcsot. – Művésznő, a kisasszony itt Karcag Ilona. Kisasszony, a művésznőt, hazánk egyik, ha nem a legnevesebb díváját pedig feltételezem, hogy nem kell bemutatnom – közölte István szinte meghatottan, nem titkolt büszkeséggel a hangjában, amiért ilyen előkelő vendéget fuvarozhat. Az előkelő vendégnek láthatóan hízelgett a felvezetés, olyannyira, hogy egy pillanatra megfeledkezett a felháborodásáról, amiért nem külön kocsit küldtek érte, és elengedett egy halvány mosolyt.

– Jó napot kívánok, kezét csókolom – szólalt meg végre Ilka is, kissé sután téblábolva, hogy neki most mit is kellene csinálnia.

A sofőrjük megkezdte a csomagok bepakolását, de ő úgy érezte, hogy neki is segítenie kellene, ezért lehajolt a színésznő kosarához, azonban az szikrázó szemmel arrébb hessegette.

– Ne nyúlj hozzá, mégis mit képzelsz! – ripakodott rá.

– Én csak… – hebegte Ilka tűzvörös arccal.

– Hagyja csak, kisasszony, majd én – kelt István békítőleg a védelmére, de Otília őt sem engedte a kosara közelébe.

– A legszemélyesebb dolgaimról jobban szeretek magam gondoskodni – közölte az asszony, felvetett állal a karjára akasztva a csomagot.

Ilkát némileg megnyugtatta, hogy ezek szerint nem célzottan neki szólt az ellenséges hangnem, de ez nem változtatott azon, hogy egy kellemetlen érzés maradjon meg benne első benyomásként Medgyessy Otíliával kapcsolatban. A színésznő elöl foglalt helyet, Ilka hátra szállt be, a sofőr mögé. Eddig még csak Magdiék autójában utazott, meg egyszer az anyja egyik barátjáéban, aki egy matinéról fuvarozta őket haza. Hogy miként kerültek a férfi kocsijába, arra már alig-alig emlékezett. Volt valami kölni is az emlékképek között, meg egy tábla külföldi csokoládé. Az előbbit hónapokig érezte még az anyján, az utóbbit ellenben csak egy fél napig ízlelgette. Lassan szopogatta a nugátos, fényesen csillogó kockákat, mohó, remegő kézzel kezdve meg az újabb sorokat. Azt mondták, hogy az övé, hát élvezte az egyeduralmat, cserébe betartva az ígéretet, hogy senkinek nem szól a mennybéli ajándékról. Senkinek, de leginkább az apjának, Miklósnak nem. Pár évvel később már bánta az alkut, nem tudta vagy inkább nem akarta magának megfogalmazni, hogy miért, de már nem kedves érzéseket idézett fel benne az a szombat délután. Sem a matiné, sem a csokoládé, sem a dohányfüsttel átjárt autóülés huzatának a szaga, ami egy ideig gyakran keveredett az anyja ruháin a parfümillattal.

– Remélem, jól utaztak – szólalt meg István az első méterek után.

– Majd kiderül, ha odaértünk – felelte Otília kurtán, szigorúan az előttük futó útra szegezve a tekintetét.

– Ó, nem tart ám sokáig, egy fél óra, míg megérkezünk. Most, hogy kiépítették egészen a Kékesig az autóutat, sitty-sutty ott van az ember. A parádi összekötőn át megyünk, onnan már tényleg csak pár perc, négy kilométer. Hibátlan, kátyúmentes aszfaltút – ecsetelte csillogó szemmel, de a női utasaira csak mérsékelten ragadt át a lelkesedés. István úgy érezhette, hogy benne van a hiba, az előadása még nem volt elég megkapó, ezért tovább mesélt.

Eleinte jó tempóban haladtak, de az erdei úton lassításra kényszerítette őket egy előttük cammogó, tekintélyes átmérőjű fatörzsekkel megrakott teherautó.

– Az erdőgazdálkodás is használhatja az utat, ez volt az üzlet alapfeltétele. Gyöngyös adta az erdőt a szállodához, Csonka úr, az építtető meg az utat – magyarázta, kötelességének érezve a tájékoztatást. – Nem szívesen előzök ilyen helyen, ha megbocsátják a hölgyek, nem látni be a kanyart, meg aztán sok a szerelmes, ész nélkül szaladgáló vad. Nem ritka erre egy-egy csúnya baleset. Tudták, hogy olyankor a húsa sem ízlik? Ha egy gyors lövés végez vele, az más. De amikor még sérülten sínylődnie kell, vagy ha csak egy pillanatra is benne marad a sokk, megkeseredik a húsa. Meg aztán én simán csak sajnálnám is szegényt. No, persze a legfontosabb az ember, az utasok, de azért… – Itt elhallgatott, úgy érezte, a kelleténél bővebb lére eresztette a dolgokat.

– Nem sietünk – szólalt meg végre Ilka is, hogy szegény sofőr ne érezze olyan magányosnak magát.

– Hogy én sietek-e, hadd döntsem el én – fordította Otília hátra a fejét egy röpke pillanatra, de aztán újra előreszegezte a tekintetét.

István aggódva figyelte a lassan zöldbe forduló arcát.

– Rosszul van? Hányinger gyötri netán? Sokakkal előfordul. Félreálljak egy kicsit? Vagy letekerjem az ablakot, lehet, hogy már egy kis friss levegő is sokat segítene.

– Vagy egy kis csend – közölte Otília pikírten, és tüntetőleg behunyta a szemét.

Ezüstös törzsű, szálegyenes bükkösök között kanyarogtak, csak itt-ott lazította fel a szorosan álló sereget egy-egy gyertyán vagy szilfacsoport. A sietősebbek már vetkőzni kezdtek, de a zömük még nem vetette le az őszi ruhát. Aranysárga és bíbor levelek borították a nap sugarai után ácsingózó, magasba nyúló ágakat, de lent már nedves szőnyeggé vastagodott az avar. Ilka az ablakhoz nyomta az orrát, de aztán többre vágyott és letekerte az üveget. Csak lassan tudtak haladni, így a menetszél nem nyomta el az erdő zamatát. Odahaza csak nagy ritkán kirándult, néhány évente felmentek a Normafához, meg egyszer az osztállyal a Dunakanyarhoz, Visegrádra, de akkor nem a tájra figyelt, minden energiáját lekötötte a társaság. Most azonban csendet kértek az autóban, nem kellett senkire összpontosítania, ő sem, meg más sem beszélt. A lassan suhanó fáknak, a vadon színeinek és illatának szentelhette minden figyelmét. De nem tartott sokáig az öröme.

– Huzat van – szólt rá Otília, mire tisztelettudóan megszakította a bámészkodó szellőztetést. Persze így is kilátott, de melege volt, a svájci sapkája alatt kikezdte a bőrét a párás levegő, apró csíkokban csordogált a halántékán a verejték, ezért elővett a kabátja zsebéből egy élére hajtott, friss zsebkendőt, hogy felitassa a kellemetlen cseppeket. Irtózott a gondolattól, hogy így érkezzen meg bárhova, hogy izzadó kamaszként ismertesse meg magát.

– Aztán tudják-e, miért ezt a nevet kapta a hegyünk? Ugye, hogy nem? – folytatta István az okítást. – Némely légköri viszonyoknál egy kék fátyol lebeg a bérc felett. Innen a név, bizony.

A magyarázat után végre valóban egy kis csend következett, ahogy percről percre közeledtek a cél felé.

– Mindjárt megérkezünk – közölte aztán István az egyértelmű tényt, amikor az utolsó kanyar után felbukkant előttük a szálloda.

Ilka másmilyennek képzelte, pedig az újságban képet is látott róla, de az akkori izgatott állapotának köszönhetően a szeme nem raktározta el a látottakat. Tornyokat várt, kastélyt, de legalábbis egy udvarházat, nem egy ilyen épületet.

– Ugye milyen különleges, milyen szép, milyen modern! – jelentette ki István, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Nincs benne semmi csiricsáré, a túlzott pompából adódó fölény. Amitől csak megijedne az ember, hogy a gyógyítás helyett még inkább megbetegíti a hely. Már a mozi híradó is volt kint, és állítólag a külföldi lapok is dicsérik. – Büszkeség áradt minden szavából, mintha ő tervezte volna a szállodát, de legalábbis valamilyen személyes kötelék fűzné hozzá.

Otília szigorú szemmel pásztázta a barna terméskőből kirakott falakat.

– Mondjuk úgy, hogy modern. A szépségével vitába szállnék. De ha a belső komfort megfelelő, végül is mindegy a külcsín – biggyesztette le a száját.

– Nekem tetszik – szólalt meg Ilka is. Nem ilyennek képzelte, ám attól még tényleg tetszett neki, de valószínűleg ellenkező esetben is ezt mondta volna.

István felbátorodott a megjegyzésen.

– Más, mint a Horthy Szanatórium. Az díszesebb, de nézzék csak, ez meg szinte egybeolvad a hegyoldallal – magyarázta, érezhető módon nem először. Otília csücsörített szájjal meresztgette a szemét, mutatva, hogy továbbra sem sikerült lenyűgözni. István nem adta fel, vállat vonva folytatta: – Érdekes, az édesanyám sem volt elájulva tőle. Nem érti a modern művészetet, csupa szív, de egyszerű asszony – állapította meg, mielőtt kétségbeesetten észrevette Otília megmerevedett vonásait. – Mármint nem úgy értem, vagyis ez csak az ő esetében, izé, szóval… – makogta. – Hiszen, hogy is mondják? Ízlések és pofonok. Ez nem a műértésen múlik – próbálta helyrehozni a dolgokat. De hogy biztosra menjen, rátett még egy lapáttal: – Valószínűleg inkább a koron, az időseknek túl… – folytatta nagy lendülettel, de aztán a felismerés belé fojtotta a szót. Ilka nem tudta megfékezni a mosolyát. – Egymillió pengő – mutatott István a szállodára, amikor leparkoltak, talán a tekintélyes összegben menedéket keresve. – Nyolcvannégy szoba, tizennégy fürdő – fűzte hozzá aztán némileg csendesebben, belátva, hogy most már talán inkább a csomagokra kellene összpontosítania.