Hjalmar Bergman

Nagymama és az Úristen

Wadköpingi történetek

Fordította: Dió Dávid

Hjalmar Bergman: Farmor och vår Herre

Hungarian translation © Dió Dávid, 2023

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2023

Utószó © Annus Ildikó, 2023

ISBN 978-615-6402-21-9

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

A fordítást a svéd eredetivel egybevetette Annus Ildikó

Szerkesztette Pálfi Anna

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Külön köszönet dr. Farkas Viktória

I.

1.

Nagymama leteremtette az Úristent. Az ő számára mindez csupán esti imádságnak tűnt, de a sokévnyi bensőséges viszony alatt a hangnem eléggé bizalmassá vált. Néha egészen tiszteletlenül fejezte ki magát. Volt, hogy azt mondta:

– Csak egyszer csinálnád azt, amit én akarok!

Vagy azt:

– Ennek meg mi értelme volt, Istenem? Hát semmi!

Vagy még rosszabbat:

– Na, elmész te a francba!

Ilyeneket mondhat az ember a férjének, a gyerekeinek, de az Úristennek soha. Bár való igaz, hogy vannak az életben szokatlan események, és amikor az ember már háromnegyed évszázada él e földön, ahogy nagymama, talán joga van egyről s másról kifejteni a véleményét. Főként, ha a Jóisten józan, éles ésszel áldotta meg.

Amúgy is, kivel tanácskozzon az ember, ha a férje meghalt, a gyerekei szétszéledtek, az unokáinak még a nyomát sem látja, a régi barátok meg eltűntek a föld színén – vagy épp a föld alatt? Mégis kivel beszélgessen?

Az Úristen mindig kéznél van. Esténként, amikor a szobában csönd honol és ég az éjjeli lámpa, olyan, mintha ott üldögélne az ágy szélén. Ilyenkor az esti imádságból csevegés lesz. Ez a jó az Úristenben. Hogy meghallgat. Nem kalandoznak el a gondolatai. És megért, és emlékszik! Tudja, mi történt ötven, hatvan, hetven éve. Ez felbecsülhetetlen egy idős ember számára. És van még egy hatalmas erénye: nem szól közbe. Nagymama nem szereti, ha a szavába vágnak. Az Úristen akarata néma, s ugyan minden aszerint történik, de közben bárki elmondhatja róla a véleményét anélkül, hogy ő félbeszakítaná.

Emellett ő az egyetlen, akivel az ember az üzleti ügyekről is beszélgethet. Nem aktualitásokról papol, hanem tudja, hogy aki dolgozik és takarékoskodik, az gazdag lesz, aki pedig pazarol és lustálkodik, az szegény. Ilyen egyszerű az egész, dehát csak szemmel lát és ésszel ért az ember.

Nagymama takarékoskodott, így gazdagodott meg. Ha nem születik gyereke meg unokája, még ennél is jobban meggazdagodhatott volna.

Nagymama apja agyagperselyeket és okarinákat készített. Katona volt, és ördöngös egy ember. Ő tanította meg nagymamát takarékoskodni. Katona volta természetesen rányomta a bélyegét arra, hogyan viszonyul a dohányhoz, a pálinkához és a jómodorhoz, emiatt soha nem is sikerült pénzt félreraknia. Azért adott nagymamának egy perselyt: piros volt, kerek, és volt rajta egy fehér gombocska, de nem ábrázolt különösebben semmit. Az aztán fokozatosan telt meg kapupénzzel meg mindenféle egyéb érmével, és nagymama tizenhat esztendős korára a persely már annyira tele lett, hogy szét kellett törni. Hogy az apja ne tudjon róla, mindez a kunyhó mögött, egy nagyobb kő takarásában történt meg. De mit ad isten, az apja feje fölbukkant a kő mögül, hosszú, húsos orrával szippantott egyet, és bajusza alatt azt dörmögte:

– Mi van az öledben?

Nagymama ölében rézpénzek, ezüstpénzek és bankók voltak. Az apja tisztességes ember volt, de megvolt a magához való esze. Töprengeni kezdett. A lány az övé, így a pénz is az övé. Szüksége volt a pénzre, úgyhogy elvette. Nem volt érdemes ellenszegülni neki, mert apa mindent eltűrt, csak azt nem, ha dacolnak vele.

Szerencsére a lánynak is volt sütnivalója. Töprengeni kezdett. A pénz az övé, és amúgy is, mindenkinek azt kell kapnia, amit megérdemel. Elment hát a csendőrhöz. Rettenetes, szinte már istentelen cselekedet volt ez, és elég nagy baj lett volna belőle, ha nincs az eszénél. De eszénél volt. Azt mesélte a csendőrnek, hogy egy idegen férfi vette el tőle a spórolt pénzét, amikor ő épp a kunyhó mögötti kőnél számolgatta. A csendőr hazakísérte. Amikor beléptek a kunyhóba, az apja föltápászkodott, és beállt a szoba túlsó sarkába, a tűzhely mellé. A sötétben fehéren ragyogott az arca, mint egy állóóra lapja. A csendőr köszönt, és így szólt:

– Különös történetet mesélt nekem Agnes. Azt mondta, egy idegen férfi elvette a spórolt pénzét, amikor a kunyhó mögötti kőnél számolgatta. Mit tud erről, Storm úr?

– Mit tudhatnék? Bizonyosan csak álmodta.

De Agnes elővette a széttört, nagyon is valós perselyt. A csendőr azt mondta:

– Ha elképzelhető lenne, hogy a tettes helybéli, azt igazán zokon venném. De biztos csak egy csavargó volt. Agnes, szerinted?

Agnes így válaszolt:

– Errefelé nincsenek tolvajok, legjobb tudomásom szerint.

– Hmm – mondta a csendőr. – Az igazságszolgáltatás rémes egy dolog, az egyszer biztos. Mindenesetre jobb, ha mostantól nagyon vigyáznak magukra, és jól meggondolják, mit tesznek, nehogy nagyobb baj legyen. Beszéljék ezt át!

Ezután megivott egy kupicát abból, amivel kínálták, majd elment. Az apa elővette a pénzt, és megolvasta. Tizennyolc tallér. Kettőt a dohánydobozba tett, a maradékot Agnes megtarthatta. Aztán így szólt:

– Na, most már túl dörzsölt és megátalkodott lettél ahhoz, hogy itt maradhass a házban. Holnap elmégy innét.

Azzal lefeküdt a kamra padlójára, mivel még csak ugyanabban a szobában sem akart aludni, ahol a lánya. Agnes reggel korán fölkelt, kását főzött apjának, és a tűzhelyen hagyta, hogy meleg maradjon. Batyuba szedte dolgait, és kibaktatott az országútra. Amikor jött zörögve a tejeskocsi, elvitette magát a városig.

2.

Amikor nagymama az esti imádságát mondja, és ég az éjjeli lámpa, az Úristen meg ott ül az ágy szélén, néha megesik, hogy megjelenik apa. Ott áll a szoba túlsarkában, mint egy magas állóóra, fekete testtel és ragyogó fehér óralappal. Nagymama gazdag, úgyhogy tizennyolc tallér már igazán elhanyagolható összeg. Persze mindenkinek azt kell kapnia, amit megérdemel, de apa azért nyugodtan megtarthatta volna azt a pénzt. Vajon mit vett volna rajta? Pálinkát? Dohányt? Gyapjat? Bőrt? Puskaport? Nagymama végigmegy a mindennapi szükségletek listáján, megfeledkezik az aznapi aggályairól, és elalszik.

De vannak olyan esték is, amikor nem jön álom a szemére. Az Úristen ott van a házban, ott van a szobában, könnyű, bársonyos hálót szövöget, mint egy pók, amely aztán csiklandozva terül el nagymama orcáján, homlokán, orrán és szemhéján. De ez a háló igen érzékeny. Egyetlen zümmögő kis gondolattól szétszakadhat, és szálait aztán sóhajok és ásítások libegtetik. Ilyenkor az esti imádságból csevegés lesz, és az Úristen olyan dolgokat is megtud, amelyeket senki más.

Megtudja, hogy August túl tisztességes.

Megtudja, hogy Axel túl nagylelkű.

Hogy Frida házassága boldogtalan.

Néha azt is megtudja, hogy mindhárman szokatlanul buták. De csupán nagymamához képest. Más emberekkel összehasonlítva kiállják a próbát.

A gyerekekről ennyit szól, de az unokák tekintetében még többet is elmond. Ha az Úristen mégis közbe akarna szólni, valószínűleg azt kifogásolná, hogy túl sok mindent hord össze, ráadásul ezek is folyamatosan változnak. Föl sem ismerné az unokákat az alapján, ahogy nagymama leírja őket. Egy este alapos jellemzést kap kis Axel személyiségéről. Nagymama félálomban fekszik, időnként megpiszkálja az orrát, időnként a fülét. A fiút nem valami könnyű megérteni, nagymama meg alapos akar lenni. Mindenekelőtt pedig nem akar túlzásokba esni. Az kétségtelen, hogy a fiú okos: igazi tehetség. Egy kicsit félős talán, zárkózott, leginkább egyedül akar lenni, hogy gondolkozhasson. Nem úgy játszik, ahogy a többi gyerek, ő nem zajong. Ő gondolkodik. Nagyon takarékos, és ez jól is van így. De olykor-olykor igazán szórakozhatna. Túlságosan megerőlteti magát, túl sokat tanul. Ha pap lesz, mint ahogy nagymama reméli és hiszi, akkor lesz elég ideje tanulni. Szinte már megrémiszti az embert egy ilyen engedelmes, ilyen csöndes, ilyen elmélkedő, ilyen lelkiismeretes, ilyen szorgalmas csöppség. Nagymamának önkéntelenül is eszébe jut a régi mondás: túl jó ehhez a világhoz.

Az egyik estén tehát ez hangzik el. Aztán fél évvel később az Úristen azt tudja meg, hogy nagymama ötszáz koronát küldött kis Axelnek. Ezt csak úgy mellékesen elejti. Mint valami bagatellt. Ötszáz koronát! Igen, szüksége volt rá. És most, hogy szüksége volt rá, jobb is, hogy nagymamától kért, és nem bárki mástól. Ötszáz koronát, egy összegben, egy tizenkilenc éves fiúnak! Mégis miért volt szüksége ötszáz koronára? De nagymama nem megy bele a részletekbe. Csak annyit mond:

– Jaj, az a kis gézengúz most abban a korban van.

És csak somolyog sokatmondóan. Úgy tűnik, vannak olyan dolgok, amelyekhez még az Úristennek sincs semmi köze.

Nagymama hol ezt mondja, hol azt. Dehát mi másról szólna az ifjúság, mint a folyamatos változásról? Mindennap új dolgot fedezhet föl az ember. Az elmélkedő, csöndes fiú fölélénkül, vidám lesz, és igazi gézengúzzá válik. Az élénk pedig lecsöndesedik és elmélkedni kezd. Ezenkívül nagymama is tévedhet. Ezt nem is tagadja. Főképp, hogy ennyire ritkán láthatja az unokáit – szinte soha. A többiek egész évben, éjjel-nappal feszt ki-be rohangálnak a házba, bizony! Csak az unokák nem!

* * *

Hát nem, az unokákat nem ismeri nagymama, ezt meg kell hagyni. A gyerekeket viszont illik ismernie. Augustot minden álló nap látja. Még facér, általában nagymamánál ebédel, és az ő asztalán rakja ki az esti pasziánszát. Néha elhozza a hegedűjét is. Ilyenkor a macska kimegy patkányra vadászni, ilyenkor a kutya kaparássza az ajtót, ilyenkor a gondnok is elhagyja kedvenc helyét, a konyhát, és kitakarítja az istállót, ilyenkor Emmának, a cselédlánynak hirtelen dolga akad a városban. Egyedül nagymama hallgatja, és szenved. Kötni kezd, és behunyja szemét. Ha az ember nagyon erősen összeszorítja a szemét és a száját, tehát úgymond összerántja az egész arcát, akkor kevesebbet hall. Van, amikor titokban vattát is dug a fülébe. De csak néha, mert ha August rajtakapná, soha többé nem hozná magával a hegedűjét.

Olyan sok dolga van a fiúnak. Először is ott az a hatalmas Borck nagykereskedés, amely vidéki üzleteket lát el mindenféle áruval. Huszonnyolcban alapította Borck tanácsos úr, így már majd’ egy évszázada volt a cégnek arra, hogy hanyatlásba kezdjen. Emellett ott a vegyeskereskedés a Storgatanon, amelyet ’40-ben alapítottak, így ez az egyik legrégebbi a városban. Aztán ott van még a Déli téglagyár, a sannai malom, a johannisbergi telek, ahol fűrésztelep és erőmű üzemel, ott a Borck & Sunesson Szén- és Tűzifavállalat, a Borck & Broms Ingatlankereskedés, a Borck & Fiai Gabonakereskedés, a Borck & Braun Sörfőzde. Mindezt neki kell igazgatnia, és hogy lenne erre képes? Nagyapjától, apjától és bátyjától csupán az üzleteket örökölte, az üzleti érzéket nem. Nem képes rá; és amikor már nem bírja tovább, elmegy nagymamához a hegedűvel. Ő így panaszkodik. Szűkszavú, komor ember, senki előtt nem aggályoskodik. Úgy játszik, hogy a macska is menekül, hogy a kutya is vonyít, hogy a cselédlány is annyit sír, hogy a könnyeivel moshatná föl a padlót. De nagymama nem sír: csak összeszorítja a szemét, és zoknit kötöget a gyerekeknek meg az unokáknak. Jobb is így, hogy August hozzá jön a bánatával, és nem bárki máshoz.

Túl tisztességes egy fiú. Az emberek átverik, orránál fogva vezetik, mint paraszt a bikát. Az alkalmazottjai is meglopják; és ezt látja és érti is, de nincs ereje megakadályozni. Tisztességes fiú, csak mások tisztességtelensége miatt mélabús. Ebben merül ki, és ettől fárad meg. Ez a nagy titok, amelyet csak nagymama és az Úristen tud. Senki más. Mindenki más azt mondja: Borck kezd eltunyulni, iszákos lett.

Igaz, de miért lett iszákos?

Hiszen olyan jó fiú. És a jó fiúkról van egy parancsolat és egy ígéret, amelyet az Úristen bőkezűen beteljesít majd.

És nagymama így szól:

– Istenem, csak egyszer csinálnád azt, amit én akarok! Meglátnád, milyen jó lenne! De nincs értelme Augustra halmozni a világ minden búját-baját! Képzeld el, milyen nehéz igazgatni a nagykereskedést meg a téglagyárat meg Johannisberget meg a malmot meg a sörfőzdét meg a vállalatot meg minden mást! Borck uramnak ment, nekem ment, Gabrielnek is ment. De Augustnak? Talán elfelejtetted, milyen gyönge gyermek volt?

És még ezt is hozzáteszi:

– Istenem, hallgasd meg imádságom, és tégy az én akaratom szerint! Ámen.

* * *

De nagymama akarata fölérne egy csodával. Azt akarja, hogy az Úristen pénzzé tegye a három nemzedék alatt összegyűjtött üzlethalmazt; mégpedig oly ügyesen, hogy a Borck név megőrizze méltóságát, a Borck gyerekek pedig jólétüket. Persze Axelnek ott van a polgármesteri fizetése meg a mindenféle juttatás, de az nem elég. Nagy háztartást kell fenntartania, jó ételeket főzetnie. Ezt követeli meg a pozíciója és a neve. Ha a felesége jóravaló ember lenne, talán még sikerülhetne is, de csak egy liba. Azt állítja, hogy Axel szórja a pénzt. És bizonyos tekintetben igaza is van: túl nagylelkű. Túl sok barátja van, ők meg felemésztik. Váltókat ír nekik. A barátai tízszer annyiba kerülnek neki, mint kis Axel. Ő pap lesz, de az is lehet, hogy katona, és akkor még többe fog kerülni. Amit az ember a gyerekekre áldoz, az soha nem eltékozolt pénz. Csinosan fest majd egyenruhában, bár úgysem néz be soha. Még a nyomát sem látni! Annyira nagy csoda lenne egy hétre elküldeni a fiút nagymamához? Csak tizenkét óra vonattal! És nagymama szívesen kifizeti a jegyet, meg még egy kis pluszt is, ha valaha kedve szottyanna eljönni. De rimánkodni nem fog, hogy jöjjön.

Meg amúgy is vannak fontosabb dolgok, amelyekért imádkozni lehet. Axelnek pénz kell. Írt Augustnak, hogy hatalmas összegeket követel a hagyatékból. August meg csak hegedül! Frida is írt neki, és az apjuk teljes örökségét követeli. Ez joga és kötelessége is, hiszen két gyereke van. A férje századosi nyugdíjat kap, bár leszereléskor tiszteletbeli őrnaggyá léptették elő, de ezenkívül semmije nincs, ambíciója meg aztán még annyi sem. Tohonya, tékozló kéjenc. Látnád, hogy eszik! Nagymama nem egy fukar asszony. Naponta vendégel meg tizennégy embert, és még egyszer se ment el tőle senki üres hassal. De az egyszerűen undorító, ahogy a veje eszik. Egy disznó!

De amikor az Úristen ott ül az ágy szélén, inkább fontosabb dolgokról beszél az ember. Axel sorra küldi a leveleket. Frida szintúgy. August csak hegedül. Már nem is válaszol a leveleikre, de nagymamának azért megmutatja őket. Szörnyű, hogy testvérek ilyeneket írnak egymásnak! A vége biztosan az lesz, hogy beperelik Augustot. Mármint amíg nagymama él, addig talán nem. De majd utána.

És ennek nem szabadna bekövetkeznie. A dolgokat rendbe kell hozni. Frida kapja meg, ami az övé, Axel azt, ami az övé, August meg azt, ami az övé. Ilyen egyszerű az egész, dehát csak szemmel lát és ésszel ért az ember. El kell adni a hagyatéki ingóságokat. És nem ám elhamarkodottan, ha azt akarják, hogy legyen rajta haszon! Kell a pénz. Augustnak is, Axelnek is, Fridának is. Csak nagymamának nem kell. Ott van neki az évjáradék, azt nem veszi el tőle senki, meg ott van az udvarház. Pazar épület, húsz szobával, udvarral, egy hatalmas birtokon. Elfér benne kutya, macska, vén, fiatal! De minek? Nagymama el akarja adni az udvarházat. Ez komoly dolog.

És nagymama így szól:

– Istenem, mit tegyek? Ha van valami más ötleted, mondd el! Viszont akkor mondhattad volna korábban is, mert most már le van rendezve az ügy, az árat is megszabták. Kétszázötvenezret kapok. Kaphattam volna többet is, csak nem készpénzben, most pedig épp készpénz kell. Ezt majd mondd meg neki! Mármint a jó Borck uramnak. Olyan érzés ez, mint széttörni egy perselyt. Az ember kézhez kapja a pénzt, de oda a biztonság meg a boldogság. Mintha letérne az ember az útról. Csaknem hatvan éve élek itt, és mindent, amit kegyes kezed nekem osztott, azt itt osztotta. És mindent, amit Borck uramtól kaptam, azt itt kaptam. Most meg mintha elevenen nyúznának. Ezt is add át neki! Biztos azt hitte, hogy itt fogok élni halálom napjáig. Dehát mihez kezdjek? Mindenkinek meg kell kapnia, amit megérdemel. Ha segíthetek a gyerekeknek, akkor teszek az udvarházra meg az emlékekre meg a csetreszeimre. És azt is add át neki, hogy ezt szabad akaratomból és tiszta elmével teszem. Senki nem vett rá csellel. Sőt, még sajnálták is, és próbálták elkerülni, ahogy csak tudták. Isten áldja őket! Ámen. Ezt add át neki!

Az Úristen ott ül az ágy szélén, és helyeslően bólint. Feltétlenül átadja majd az üzenetet; már ha tényleg szükség van rá. Ha viszont a megboldogult férj tisztán emlékszik földi hitvesére, akkor eszébe sem jut feltételezni, hogy hagyta magát csellel rávenni bármire is.

3.

Amikor nagymamát tizenhat évesen és a batyujában tizenhat tallérnyi összespórolt aprópénzzel átfuvarozták Wadköping déli városkapuján, és épp lefelé tartottak a Sadelmakaregatanon a piactér felé, a kocsis a Jordgatan sarkán lévő hatalmas telekre mutatott.

– Ott épül a Borckék háza – mondta.

Egy kétemeletes kőház volt ott, újonnan ácsolt tetőgerendázattal.

Majd a kocsis még egyszer kinyújtotta kezét, és az ostorral mutatta:

– Az meg ott a Borck.

Egy alacsony fiatalúr hosszú, fekete öltönyben, sárga mellényben és sárga cilinderrel. Könnyedén mozgott, peckes járással, élénk gesztusokkal, igazán fürge egy férfi volt. A kocsis hozzátette:

– Kár, hogy így fenn hordja az orrát.

A kocsis mintha a világ összes Borckjának szállította volna a tejet. Megállt a Borck tanítónőknél, akik egy leányiskolát vezettek a piactérnél. Megállt Borck szatócs úrnál és Borck kufár úrnál. Megállt Borck kereskedelmi tanácsos úrnál, aki naponta nyolc kanna tejet rendel. Megállt Mina és Bina Borcknál, akik gobelin- és rövidáruboltot vezettek. Megállt Borck igazgató úrnál, aki megpróbált alapítani egy magánbankot, de kudarcot vallott. Megállt Borck grófnőnél, aki egy faviskóban lakott valahol a birtok végében. Ő Borck írnok úr özvegye volt, de születésénél fogva grófnő. Végül megállt Jonathan Borcknál, a gabonakereskedőnél, a tanácsos úr legkisebb fiánál. Ő építteti a sadelmakaregatani házat. Itt nyolc kannát hagyott, ami különösnek tetszett, mivel a férfi nőtlen volt még – igaz, házvezetőnővel, szobalánnyal és két napszámossal. Harminc kannát hozott magával a kocsis, ebből csak a Borckoknál összesen huszonnégyet hagyott ott. A lánynak emiatt kezdettől fogva imponált ez a család.

Igazából nem volt mire föl imponálnia. Sokan voltak, de kevélyek, és csak tékozolták a pénzt. A tanácsos úr még ismerte a pompát, maradt is valamicske a zsebében. A többiek viszont csak próbáltak túlélni, több pénzük nem volt. S egyikőjüknek sem volt udvarháza, még a tanácsos úrnak sem. Pedig egy tehetős ember udvarházat vesz. Akkor van család, ha van udvarház, amely a család nevét viseli. Különben csupán egy rakás különálló ember létezik, akikről képtelenség eldönteni, szegények-e, vagy gazdagok.

Jonathan volt az első közülük, aki építkezni kezdett. Nem garasoskodott: egy magas gránitalapon nyugvó kétemeletes, húszszobás, réztetős kőházat terveztetett. A mesterembert Grundholmnak hívták. Lillhammarból származott, és Agnes, aki ugyancsak lillhammari volt, nála helyezkedett el cselédlányként. Grundholm építésznek hívta magát – ez újfajta dolog volt. Viszont nagyon is olvasott férfi volt, házában két könyvespolc és egy könyvesszekrény állt. A falakon rajzok lógtak, melyek a különböző építészeti stílusokat ábrázolták: az egyiptomit, a babilonit, az indiait, a kínait, a görögöt, a rómait, a bizáncit, a románt, a gótikust, a reneszánszot, a barokkot, a rokokót, a gusztaviánust, a klasszikust, és végül a modernt, amely mind közül a legnagyobb, mert a többiekből válogat, és azt veszi ki, amire szüksége van. Mindezt már az első este megmutatta Agnesnek, és ezzel ki is vívta a lány tiszteletét. Emellett azt is mondta neki:

– Agglegény vagyok, így néha bajos lehet, hogy fiatal cselédlány van a háznál. De csak esténként. Maradj távol, ha tudsz, de ha nem megy, csak megoldjuk valahogy azt is. Viszont egyet azért jó, ha megjegyzel: soha ne zárd be az ajtót magad mögött, mert akkor ingerült leszek. És soha ne ellenkezz, mert akkor meg végképp kijövök a sodromból.

Agnes felnevetett, és azt mondta, biztos nem lesz semmi baj. Ezután úgy látta el Grundholmot, hogy soha nem utasította vissza egyetlen óhaját sem, bármilyen kevéssé keresztényi is volt az. Minden kérésébe beleegyezett, csak megkérte, várja meg, amíg fölsúrolja a konyhapadlót, vagy valami más fontos dolgot elvégez. Ezt Grundholm is logikusnak találta, így türelmesen várt az ágyban, míg nemsoká álomba nem merült. Lassacskán rájött a trükkre, de elfogadta; mert hát miért kezdjen ki egy öregember fiatal lányokkal, ha megteheti, hogy kitér előlük, és így nem sérti meg az erkölcs szabályait? Így minden elrendeződött, és Grundholm padlóit gyakrabban súrolták föl, mint bárki máséit a városban.

A munkásokkal rosszabb volt a helyzet. Az építész hat felnőtt legényt és három segédet foglalkoztatott, és Agnes főzött rájuk. Mindig próbáltak a közelében lenni, hogy a lány nekik adja a legjobb falatot, meg talán másért is. Végül közülük kellett jegyest választania, ő pedig a legfiatalabbat és legszelídebbet választotta. Axelssonnak hívták az ifjút, sőt, még ma is ez a neve. Manapság gondnokként dolgozik nagymama birtokán. A fiú egy kis aranygyűrűt adott neki; valódi aranyból készült, de olyannyira elnyűtt volt, hogy majd’ eltört. Az eljegyzés után három héttel Axelsson ott akart aludni nála. Mármint persze semmi olyan szándékkal, amelyből valamiféle baleset következhetne be, csupán társaság gyanánt, tiszta szerelemből. Agnesnek tetszett az ifjú, de eszénél volt. Nem akarta ridegen elutasítani, így az Úristenre fogta, hogy nem lehetnek együtt. Megengedte neki, hogy bemászhasson az ágyba, ő viszont az ablakba ült, és fölolvasott a Bibliából és a zsoltároskönyvéből. Isten szava aztán megtette a hatását: Axelsson elszégyellte magát, és lassan eluralkodott rajta a félelem, úgyhogy hirtelen dolga akadt, és eltűnt ruhástól-mindenestől. Így bánt el a lány öreggel-fiatallal egyaránt, és vívta ki mindenki tiszteletét anélkül, hogy bárkit is megsértett volna, pusztán éles eszével.

Az építkezés viszont lassan haladt azóta, hogy föltették a tetőgerendákat. Úgy tűnt, Borck elszámolta magát. A rezet, amely már az udvaron várta, hogy betetőzzék vele a házat, zálogba kellett adni. Az is szóba került, hogy a még félkész házat eladják egy árverésen. De ezt a rokonok nem hagyták. Az egyik zálogba adta holmijait, a másik utolsó fityingjét is Jonathannak ajándékozta; mindegyikük adott valamit, a tanácsos úrtól kezdve a tanítónőkön át egészen a grófnőig, aki, bár rangban mindenki fölött állt, gazdagság tekintetében ő volt legalul. Ekképp gyűjtögettek, s meg is oldódott a gond. A réz visszakerült, majd föl a gerendákra, és nemsoká ott fenn csillogott, akár az arany. A réztető tette föl a pontot az i-re. S már állt is a ház, befejezve, jelzálogozva, bevégezve, büszkén. A Borckok mind kimentek elé, hogy megszemléljék. Szép ház volt. Klasszikus stílusban épült, csak a főkapu tért el tőle egy kissé: egyiptomi volt, vagy talán babiloni. De szép kőház volt, réztetőzettel. És ez volt az a ház, amelyre majd mutogatnak az emberek, és azt mondják:

– Ott áll a Borckék háza.

A Borckok elégedetten hazamentek, ki-ki a saját lakhelyére.

„Vajon hol lehet a hiba a házban?” – kíváncsiskodtak az emberek. Grundholm házaiban mindig volt valami hiba. Szilárd, szép házakat épített, hiszen ismerte a stílusokat. De feledékeny volt, talán a nagy tudása okán. Hilleborn új főépületét is ő építette, s az még ma is ott áll a Kroken-tó partján, ott gyönyörködteti a népet reneszánsz formáival. De annak is volt egy hibája, bár csupán gyakorlati szempontból: amikor az állványzatot lebontották, kiderült, hogy nem lehet följutni az emeletre. Grundholm kifelejtette a lépcsőt. Persze egy külső létra segítségével megoldódott a gond, de ez akkor is hiba volt, és ezt a szemére is hányták. Minden újonnan elkészült háznál azt kérdezgette a nép: „Hol a hiba?” Elkezdték keresni, és általában meg is találták. De most az egész város egy, két, három vasárnap sétálgatott Borckék udvarháza körül, próbálván megtalálni a hibát. És nem találták. Tökéletes ház volt, szép, büszke, gazdag díszítésű. Az előkelőbb emberek, akik megtehették, azt kérték, hadd nézhessék meg belülről is. Grundholm szobáról szobára vezette őket. Tágas, szellős, megfelelően világos szobák voltak, jól helyezkedtek el egymáshoz képest, kényelmesen voltak berendezve, s minden praktikus és kellemes dologgal el voltak látva. A bejárati ajtóval szemben, az előcsarnok egyik falának kellős közepén volt egy tapétázott ajtó. Grundholm így szólt:

– Az csak egy kis ruhatár, a kulcsát elhagytam valahol.

De valójában nem ruhatár volt, hanem a hiba! Egy kilenc méter hosszú, négy méter széles szoba. És koromsötét! Sehogy sem lehetett fényt engedni a szobába, mivel az egyik oldalán a fogadószoba állt, a másikon az ebédlő, a harmadikon a konyha, a negyediken az előcsarnok. Ki tudja, mi járt Grundholm fejében? Mégis minek lehetne használni egy olyan szobát, amely a fogadószoba és az ebédlő után a harmadik legnagyobb a házban? Ruhatárnak? Kizárt. Olyan forró volt, mint egy kemence. Az egyik fala mögött állt a fogadószoba kandallója, a másik mögött az ebédlő kandallója, a harmadik mögött meg a tűzhely és a sütő! Az a szoba egy nagy, sötét, forró zug volt, egy igazi gyehenna. Gyakorlati szempontból haszontalan, egy elpocsékolt kilencszer négyméteres tér; erkölcsi szempontból pedig hiba és szégyenfolt. De egy olyan hiba, amelyet senki sem látott, és egy olyan szégyenfolt, amelyről senki sem tudott. Csak Jonathan Borck és Grundholm.

Jonathan Borck szülővárosához és korához képest szokatlanul figyelemre méltó ember volt. Bejárta Londont, Párizst, eltöltött három évet egy nagy brémai cégnél. Hazajövetele után gabonakereskedést nyitott. Állítólag jó üzleteket kötött. Nagyon szűkszavú ember volt, pedig a parasztok hozzászoktak, hogy lyukat beszélnek a hasukba. Tudvalevő, hogy a városiak sokat beszélnek, egyfolytában járatják a szájukat. Felét sem értik annak, amit beszélnek, s harmadát sem gondolják komolyan. Úgy beszélnek, hogy más közbe ne szólhasson. Így csapják be a parasztokat, ezzel mindenki tisztában van. Borck más volt, ő hagyta, hadd beszéljenek a parasztok, ő maga szólt a legkevesebbet. Néha órákon át csak merengve ült puha bőrkanapéján, és csak annyit beszélt, amennyi szükséges volt. S bár Borck hallgatott, mégsem volt kínos a helyzet. Néha elmosolyodott, bólintott, pislogott, volt, hogy csak a kezével jellemzett dolgokat, komplett jelnyelve volt. Néha mutogatta a külföldről hozott mindennemű érdekes apróságokat, egyiket-másikat olykor oda is ajándékozta a vendégének. Végül az egyik fél mondott egy árat, a másik pedig egy másikat. Miután Borck kimondta az árat, újból csöndben maradt. A paraszt kiönthette szívét, beszélhetett, érvelhetett, állítgathatott, magyarázgathatott. Sok mindentől függ a gabona ára. Múlttól és jövőtől, de főleg múlttól. Hogyan művelte az ember apja a földet negyven éve, hogyan ápolta a hajtást, mit aratott le. Borck figyelt, látott és értett mindent. Ehhez kétség sem férhet: látott és értett mindent, még ha hallgatott is. És amikor kimondta az árat, az nem üres beszéd volt, hanem komoly ajánlat. Végül már egészen feszélyezővé vált csak ott állni és tirádázni. Már elhangzott minden, Borck pedig figyelt, és megértette. Biztosan igaza van, ha hallgat, hiszen még magyarázkodni sem akar. Legjobb lesz elfogadni az ajánlatát.

Borck jó üzleteket kötött. De nagyravágyása sok kellemetlenséggel járt. Nem pénz kellett neki: apostol volt. Külföldön úriemberekkel vette körbe magát: kifinomult, okos, békés emberekkel. Immár nem tűrte el, hogy hasba vágják vagy hátba veregessék, vagy hogy valaki viccelődve összecsippentse az orrát két ujja között. Illedelmes volt, és illedelmesen is akart viselkedni; s emiatt rossz társaság volt. Nem értette a tréfát. Amikor mások torkuk szakadtából nevettek, ő csak húzta a száját. A közönséges emberek számára túl előkelő volt, a valóban előkelők pedig túl közönségesnek találták, talán ugyanabból az okból: hogy nem értette a tréfát. Bárhol is jelent meg, egy pillanat alatt elromlott a hangulat. Ő is érezte ezt, és ettől csak még illemtudóbban kezdett viselkedni. Nyomasztották, szinte mártírrá tették ezek a modortalan alakok, ezért inkább sebzetten visszahúzódott. „Alakoknak” nevezte őket, ez volt az egyetlen szitokszava, s ezzel megelégedett. Ő maga úriember volt, úriember módjára öltözködött, úriember módjára evett, úriember módjára fésülködött, úriember módjára állt és sétált, dohányzott és fújt orrot, piszkálta fogát és vágta körmét.

S úriember módjára is akart élni. Elhatározta, hogy háza tetszetős, rendezett, logikusan és illően fölépített lesz. Így építtetett, de elszámolta magát. Nem a pénz miatt, az üzleteivel ki tudta volna pótolni, amennyi szükséges. Hanem a házban lévő fekete lyuk, a logikátlan, értelmetlen, használhatatlan, kilencszer négyes szoba miatt, amely sem ruhatárnak, sem semmi egyébnek nem volt jó. Egy nagy, fekete, ocsmány féregrágás egy szép gyümölcsben. Ez mérhetetlenül bosszantotta Borckot. Aki illemtudó, az viseli a legnehezebben szenvedését, az válhat csak legkivált mártírrá. Konzultált az építésszel, perrel is fenyegetőzött, követelte, hogy csináljon valamit, csak hogy ne röhögjenek rajta az alakok. Egy úriember nem válhat nevetség tárgyává. Ha nem muszáj.

Grundholm nem értette, mi a franc baja van a házzal. Először is, az nem is hiba, másodszor: az nem is az ő hibája, harmadszor meg nem is látszik. Grundholm maga is apostol volt. Errefelé ősidők óta csak szemmértékkel és paraszti ésszel építettek, Grundholm viszont az építészmesterség tudományosan megállapított, könyvekben és műszaki rajzokban ábrázolt szabályai szerint. És mi volt a hála? Kicsinyes megjegyzések, sértegetés, perrel fenyegetőzés! Grundholm is mártír volt. Két mártír pedig nem érti meg egymást. Goromba lett, az italosszekrényhez ment, ivott, ettől pedig még gorombább lett. Igazi alakként viselkedett, aminél alakabb már nem lehet senki. Így szólt:

– Tessék betenni egy bilit a szobába, és akkor kendnek lesz a városban a legpazarabb budija.

Egy ilyen emberrel Borck nem volt képes beszélni, sőt még pereskedni sem. Csak egy mód volt a hiba orvoslására és ezáltal a nevetség elhárítására: valahogy kihasználni a helyiséget, mégpedig logikus, praktikus és illő módon. Merthogy csak úgy lehetne fölszámolni, ha lebontanák az egész házat. Az pedig már állt, kőfalakkal, réztetővel, rajta zászlórúddal, minden ablaka tárva-nyitva, hogy kimehessen a nyirok.

Agnes meg akarta nézni magának ezt a pompás házat. Grundholmtól megkapta a kulcsokat, így Axelsson kíséretében el is indult. Vasárnap volt, vasárnapi időjárással, és ők ketten vasárnapi öltözékükben, mint jegyesek, karöltve sétáltak. Az aranygyűrű csillogott Agnes ujján. Amikor a főkapu elé értek, Axelsson kezében hangosan csörögtek a kulcsok, mire megtalálta a megfelelőt. Ezt meghallva megálltak az emberek az utcán, megfordultak, és megbámulták őket. Agnes így szólt:

– Hogy néznek! Biztos azt hiszik, miénk ez a ház!

Fölnevettek. Az ajtót viszont nyitva találták, és az ebédlőben ott volt maga Borck. Axelsson zavarba jött, elrohant, Agnes viszont a küszöbről pukedlizett neki. Borck ide-oda járkált a szobában, és közben magában beszélt – legalábbis a fejében, viszont ezt élénk gesztusokkal tette. Mikor észrevette Agnest, összeráncolta homlokát és lebiggyesztette ajkát. A lány viszont nem futamodott meg, hanem elmondta, mi járatban, hogy hívják, hogy ő a Grundholm cselédlánya, röviden, tömören, ahogy kell. Borck megenyhült és elmosolyodott.

– Én vagyok Borck, a ház ura – mondta.

– Tudom – mondta Agnes.

A férfi elgondolkozott, hogyan is szólítsa, és végül a „kisasszonka” mellett döntött – ez egyszerre volt kellőképpen udvarias, de azért jelölte a lány státuszát is. Megengedte a kisasszonkának, hogy végigjárja a házat, sőt, ő maga vezette szobáról szobára. Ha ez a lány alak lett volna, biztosan orcán csípte volna, vagy megcsiklandozta volna az oldalát, vagy akár még faragatlanabbul és tapintatlanabbul bánt volna vele. Ugyan vágyott is volna erre, de ő nem engedett a csábításnak, hanem inkább abban lelte örömét, hogy visszafojtotta a vágyait. Örömét lelte még a lány csodálatában is. Olyan kíváncsi teremtés volt, mint egy szarka, és hasonlóan beszédes. Mire belépett az előcsarnokba, és ott állt a két padlótól plafonig húzódó falitükör között, már jó párszor ellőtt minden méltató szót. Így hát azt kiáltotta:

– Hát ettől menten hanyatt esek!

És sebtiben le is rogyott a padlóra. Ez már túl sok volt Borcknak. De aztán eszébe ötlött, hogy ez csak egy cselédlány, úgyhogy elnézte neki, és még a kezét is odanyújtotta. Agnes megérezte elégedetlenkedését, úgyhogy ő is elcsöndesedett és közönyössé vált, kezét összefonva úgy ment, mint a pap a templomban. Még a konyha csodái sem tudták őt innentől kibillenteni. Mindent megnézett, megvizsgált, megcsodált – de csak mértékkel. Borck azt gondolta: „Na, most zavarba jött a kis alak.” De a kis alak nem jött zavarba, egyszerűen csak éles elméje és gyors észjárása volt.

Borck azonban nemsokára mindkettőt próbára fogja tenni, és mindkettő csúfosan elbukik. Miután körbeértek, az előcsarnokban Borck elköszönt vendégétől, aztán hirtelen megfordult, és fölkiáltott:

– Várjon!

Döntést hozott: kicsit próbára teszi ezt a lányt – mintha felderítő léggömböt küldene föl. Kinyitotta a tapétázott ajtót.

– Ezt elfelejtettem megmutatni – mondta. – Ez egy különösen fontos helyiség. Kisasszonka, nézze meg!

Bevezette a sötétbe, és így szólt:

– Ez egy teljesen új dolog. Szerintem ebben az országban még nincs is ilyesmi. Kitalálja, mi ez?

A lány azt mondta, ruhatár, de azonnal rájött, hogy tévedett. A szobát egyrészt nem lehet kiszellőztetni, másrészt a ruhatár egyáltalán nem újkeletű dolog. Úgyhogy nem találta ki. Borck kikísérte az előcsarnokba, bezárta a tapétázott ajtót, eltette a kulcsot, s mindeközben ezt mondta:

– Ez egy szégyensarok.

Odafordult a lányhoz, és látta rajta, hogy nem érti.

– Biztosan csodálkozik a kisasszonka – folytatta. – De az a helyzet, hogy amikor az ember ilyen nagy, kényelmes és jól berendezett házat építtet, mindenre gondolnia kell. Bizony ám, mindenre. Sejthetően látta, hogy fenn két szép gyerekszoba van. Gyerekem nincs, de még lehet. És egy ekkora házban előbb-utóbb úgyis lesz gyerek. Úgyhogy erre is kellett gondolni az építtetésnél. Érti, kisasszonka?

De ő egyáltalán nem értette. Éles elméje most teljesen cserben hagyta.

– Szégyensarok? Ez egy szégyensarok?

Borck erre így válaszolt:

– Pontosan. Van valami, ami a gyerekeknek épp ugyanannyira kell, mint a ruha vagy az étel: ez pedig nem más, mint a nevelés. De még egy jól nevelt gyereknél is megesik néha, hogy kijár neki a büntetés vagy a figyelmeztetés. Ilyenkor mi a helyzet? A testi fenyítés nem jó. Külföldön már nem is dívik. Ha az ember túl erősen üt, akkor megsérül a gyerek. Viszont van egy régi, kipróbált módszer: szégyensarokba zárni a gyereket. Ott elgondolkozhat, beláthatja hibáját, elszégyellheti magát, megbánhatja tettét, és jobb emberré válhat. Régi, kipróbált módszer ez, de legjobb tudomásom szerint soha nem használták még értelmesen ebben az országban. Csak ide-oda teszegették a gyereket, néha így, néha úgy, olykor világos szobába, olykor sötétbe. Ez nem jó, nem logikus, sőt slendrián dolog. Ahhoz, hogy a szégyensarok jól szolgáljon, kiemelkedőnek kell lennie. Ez a kamra a legújabb módszerek szerint lett megalkotva…

– Ez egy szégyensarok? – ismételte meg Agnes.

– Igen, ez egy szégyensarok.

– Erre is lett tervezve?

– Igen – válaszolta a férfi, de a szeme önkéntelenül tikkelni kezdett. – Pusztán erre a célra épült.

Éles elméje után Agnest ekkor hagyta cserben gyors észjárása is. Azt hitte, Jonathan Borck csak tréfálkozik. Ez lett volna az egyetlen magyarázat mesterkélt viselkedésére, a gesztikulálására, beszédére, a kisasszonkázására meg minden másra. Agnes azt hitte, Jonathan Borck egy mókamester.

Úgyhogy hangos kacagásban tört ki. Kacagott fölfelé, kacagott lefelé, fölkacagott a plafonra, lekacagott a padlóra, kacagott mind a négy égtáj irányába, csak úgy rázkódott a kacagástól. Mert mikor egy előkelő úriember ennyi erőfeszítést tesz, hogy szórakoztasson egy lányt, a lánynak kötelessége olyan nyilvánvalóan reagálni, ahogyan csak lehet. Úgy kacagott, hogy még ma is mosolyog, miközben félálomban fekszik, időnként megpiszkálja az orrát, időnként a fülét, ott ég mellette az éjjeli lámpa, ott van az Úristen az ágy szélén, és ott van hetvenévnyi komolyító tapasztalat a fejében.

Ekkor azonban történt valami rémisztő és érthetetlen. Ha nagymama jobban belegondol, ez volt a legkülönösebb dolog, amit valaha is látott, és amit valaha is látni fog. A kifinomult, illemtudó fiatalúr eltűnt. Megmaradt a hosszú, fekete öltöny, a sárga mellény, a szürke nadrág, megmaradt az egész elegáns viselet, viszont hirtelen egy faragott bálványt borított. Borck merev, feszes teste, mintha nem is lenne súlya, megcsavarodott és lábujjhegyre emelkedett. Az arca szürke és beesett lett. A szája torz módon összeszorult, mint a bűnösé a végítéletkor vagy a megátalkodott latoré a kereszten. A szeme kifordult. Borck úgy nézett ki, mint egy őrült.

A lány fölsikoltott. Az ajtó felé rohant, és Axelsson nevét kiáltotta. Aztán lábujjhegyen visszaosont, és óvatosan megérintette a férfit. Teste különösen merevnek érződött. Hirtelen a lány ölébe dőlt, és megpihent karjaiban. Teste ellazult, feje oldalra bicsaklott. Lehunyta a szemét, nyelt egyet, és oly hangosan kezdett öklendezni, hogy belerázkódott a feje. Aztán, amilyen hamar jött, ugyanúgy el is múlt. Borck kihúzta magát, sóhajtott egyet, megpaskolta saját arcát, és máris úgy mosolygott, mint azelőtt.

– Nos – mondta –, most már mindent látott, kisasszonka.

Úgy tett, mintha mi sem történt volna. Úgyhogy Agnes szintúgy. Megköszönte a szíveslátást, meghajolt, és elment. De amikor már Axelssonnal sétált kézenfogva, remegni kezdett, még foga is belevacogott. Nem volt képes elmondani, mi történt, Axelsson pedig nem kérdezősködött. Csak nézett borúsan. Hallotta a kiáltást, és azt hitte, Borck megbecstelenítette a jegyesét. Most mégis mit kellene tennie?

* * *

Futótűzként terjedt a híre, hogy Borckéknál van egy szégyensarok. Agnes elpletykálhatta Axelssonnak, s onnan burjánzott tova, mígnem az egész vidéket bejárta. A városlakók csak nevettek, de a parasztokkal más volt a helyzet. Hat éve üzleteltek Borckkal, és most meggondolják, akarnak-e egy olyan emberrel kereskedni, aki szégyensarkot építtet a gyerekeinek. Főleg, hogy nincsenek is neki. És ha valaki egy dologban hibbant, akkor biztosan mindenben az. Így a parasztok elfordultak tőle. Az egy dolog, hogy elszámolta magát az építkezésnél, az annyira nem volt fontos – ha minden kötél szakad, a tanácsos úr úgyis kihúzza a bajból. Meg amúgy sem hallott még senki olyat, hogy a Borckok ne fizettek volna. Ha szorít a cipő, megsegítik egymást, és rendeződik a tartozás. De mit lehet kezdeni azzal, aki nem egészen épelméjű?

Ősz tájékára kiszellőztették a házat, így Borck beköltözhetett. A régi bútorok viszont alig töltötték ki a nagy, húszszobás házat. Újakat nem akart venni, mert első osztályúaknak kellene lenniük, arra meg nem futotta; úgyhogy be kellett érnie régiekkel. El is jött az összes Borck, és elhozták, ami nekik már nem kellett. A tanítónők bevonszoltak a fogadószobába egy komplett ülőgarnitúrát, amely már jó harminc éve hevert becsomagolva a padláson. Ezek a tanítónők vidám, nyíltszívű kisasszonyok voltak, gyakorlatias, értelmes teremtések. Rendkívüli tanítási szünetet rendeltek el az iskolában, és aznap huszonnyolc copfos, viháncoló, izgő-mozgó kislány masírozott végig az utcán a Borck-udvarházhoz székekkel, asztalokkal, kanapékkal, polcokkal, fotelekkel, posztamensekkel, csillárokkal, arany asztali órákkal, párnákkal és terítőkkel. Borck ott állt a kapu előtti lépcsőn, és illemtudóan átvette a holmikat. A szatócs inasai hoztak egy hatalmas rózsafa díszasztalt. A kufár négy kocsifordulóval vitt oda bútorokat. A grófnő is benézett időnként, ölében vázákkal, tükrökkel, lámpákkal és gyertyatartókkal. Eljött a család apraja-nagyja, s mind hoztak valamit. Jonathan meg csak állt a lépcsőn, és átvette a holmikat. A város meg nézte.

Majd lakásavató zsúrt rendeztek. Meghívták a polgármestert, a városi tanácsot, a papékat, az orvosékat, pár kereskedőt, úgy húsz urat és hölgyet, valamint az összes Borckot – tizennyolcat a városon belülről és hatot azon kívülről. Mindüknek sötétbarna szeme volt, kerek, pirospozsgás arca, szúrós, barna haja, mindük élénken beszélt és gesztikulált. A tanácsos úrnak meg a gyerekeinek karvalyorruk volt, a többieknek pisze, ennyi volt a különbség. És Jonathan Borck volt közöttük az egyetlen, aki csöndben volt.

Emellett meghívták még Grundholmot és embereit: hat facér munkást és öt házast. Agnes is eljöhetett, hiszen Grundholm cselédlánya és Axelsson jegyese volt. Bemutatták a házat töviről hegyire, pincétől padlásig, és minden jól is ment. A tapétázott ajtóra senki még csak ránézni sem mert.

A vendégek a nagy ebédlőben ettek, a munkások az éléskamrában. A pap pohárköszöntőt mondott Jonathanról, a polgármester pedig Grundholmról, és még a munkásokat is behívták, hogy koccintsanak és éljenezzenek. Minden remekül folyt. Jonathan koccintott Agnesszel, és ennyit mondott:

– A kisasszonka már megfordult itt.

Semmi mást. De mire a lány aznap este hazament, már Borck jegyese volt, nem Axelssoné. Ennek is megvolt a maga oka.

A dolog a következőképpen történt. Nyugalmas zsúr volt, az asztalnál mindenki kellemesen érezte magát. Csak a tanácsos úr szundított el. Öröm volt ránézni pirospozsgás arcára, ősz barkójára. Valójában buta, lanyha, bágyadt és aluszékony ember volt, de ez most kit érdekelt? A kocsija itt volt, így hazaindult aludni. A Borckok mind egy szálig ki is kísérték az utcára, a munkások beemelték a kocsiba, és éljeneztek. A család egy darabig kinn maradt az utcán, s élénk derűvel szemlélgette a ház fénylő ablakait, más ablakokból pedig őket szemlélték. Majd bementek, a hölgyek a fogadószobába, az urak a dohányzószobába. Lehuppantak a székekre, és elégedetten pöfékeltek. Egyszer csak valaki megszólalt: