Aszlányi Károly

AZ ÉSZAKI-PARK FELFEDEZÉSE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Első rész

AZ ÉSZAKI PARK

FELFEDEZÉSE

I.

amelyben Müller betör; a botrány kitör

1.

A nyájas olvasó talán nem tudja, hogy a nyarat Sápváron töltöttük, mi, a Felfedezők Társasága, Merezsényi, Üsti, Müller és én. A sápvári kastély a báró apjának tulajdona, aki őseitől örökölte aztat. A báró a társaságunk ötödik tagja, de ő csak a vakáció végén lett azzá, odáig csupa hazugságok sültek ki róla és minden.

A vakáció nagyon szép volt és összekovácsolt bennünket, még Müllerrel is, aki eltörte a lábát, de azért nagyon jól mulatott. Röviden elmondom a nyári felfedezéseket azoknak, akik még nem hallottak róla. Vadásztunk, de nem lőttünk semmit, autót vezettünk, de az autó porrátört alattunk, elindítottunk egy mozdonyt, de nem bírtuk megállítani. Volt bál is, amelyen táncoltam Xéniával, de aztán kibékültünk. Mindenféle érdekes dolgot fedeztünk fel, dehát ezt mind megírtam előző könyvemben, érdemes elolvasni. Nagy sikere volt, még az apám és a tanár urak is elolvasták végig.

Kalandos vakációnk a nyáron kellemes és szórakoztató volt. Nagyon jól tudtuk, hogy egy nyolcnapos sítúra a tiroli Alpokban sokkal komolyabb és nehezebb vállalkozás. Éppen ezért Müllert itthon akartuk hagyni. Müller alapító tagja a Felfedezők Társaságának és nagyon jó fiú, nagyon szeretjük. De amelyik vállalkozásban a Müller keze benne van, az a vállalkozás botránnyal végződik. Márpedig háromezer méter magasan a legkisebb botrány egy lavina. Szüleink amúgyis nehezen egyeztek bele, hogy Tirolba menjünk. De mindannyian ezt kértük karácsonyi ajándékul. Azonkívül Kecskéssy tanár úrral megyünk, aki az ország egyik legelső sípedagógusa. Végül már csak egy probléma maradt: vigyük-e Müllert, vagy ne vigyük. Ez ügyben a Felfedezők közgyűlést tartottak, amelyen Müller az utolsó szó jogán a következőket mondotta:

— Mélyen tisztelt Közgyűlés! Uraim! Fiúk! Az a kifogás hangzott el itt ellenem, hogy én megbízhatatlan és ügyetlen vagyok és mindig bajt okozok a többieknek. Nos, nem vitatkozom. Amint tudják, én Amerikában nőttem fel, ahol a gyermekek már négyéves korukban kitűnően síelnek — a felhőkarcolók tetején, ahol tudvalevőén örökös hó van — és számtalan versenyen nyertem első díjat, valamint néhány másodikat. A legnagyobb botrány volna, ha éppen engem hagynátok itthon, aki a legjobban síelek köztetek. Howgh, beszéltem!

Ez eldöntötte a dolgot. Tény és igaz, hogy Almenhofban elsősorban jó síelőkre van szükségünk. Ha Müller tényleg ilyen jól síel, akkor okvetlenül el kell vigyük őt is. Szavaztunk.

Merezsényi, sajnos, idén már nem jár velünk; Szegedre költöztek. A bárót viszont felvettük a Felfedezők közé s így ismét öten voltunk. Megmondom őszintén, négyen szavaztunk Müller eljövetele mellett: én, Gomb Lexi, a báró és Müller maga. Csak Üsti szavazott ellene. Hiába, Üsti nem tudja elfelejteni a nyári esetet, amikor Müller festéket tett a mosdóvizébe és Üsti azt hitte, sárgasága van.

Most tehát mindenki hazasietett, hogy a csomagolás hosszú és bonyolult műveletébe mélyedjen. Már csak másnap reggel találkozunk újra, a Keleti pályaudvaron, és így azt, ami a közgyűlés után Müllerrel történt, tulajdonképpen csak akkor tudtuk meg, amikor visszaérkeztünk Pestre. De én már most elmondom, nehogy a nyájas olvasó kétségben maradjon.

2.

A dolog úgy áll, hogy Müller boldog volt. Velünk jöhetett Almenhofba, a síelők paradicsomába és ezt sítudásának köszönhette. Csakhogy itt volt a baj! Müller soha életében nem síelt! Az egész históriát az amerikai versenyekről abban a pillanatban találta ki, amikor a közgyűlés ellenzéki hangulatát látta.

Mit tegyen? Mihelyt az első lépést teszi az almenhofi havon, ki fog derülni a csalás. Azt sem tudja, hogyan kell felkötni a sítalpakat! Legalább az alapfogalmakat el kell sajátítania holnap reggelig. Elhatározta tehát, hogy a délután folyamán belopódzik a szertárba, ahol a Kecskéssy tanár úr sítalpai állanak útrakészen — és legalább a szárazon megtanul egy-két figurát.

Mindenekelőtt hazament. Édesanyja féltő gonddal csomagolt. Vastag kesztyűket, síruhát, pulóvert, termoszokat rakott a bőröndjébe, valamint ötven pengő zsebpénzt.

— Fiam — mondta — vigyázz magadra, nehogy valami bajod történjen Almenhofban!

De a sors úgy akarta, hogy a baj már Pesten megtörténjék.

Öt óra tájban a gimnáziumba ment. Sikerült elkerülnie a pedellus figyelmét és besurrant a tornaszertárba. Felcsavarta a villanyt, előkereste a legjobb képű sítalpat és lábára kötötte nagy üggyel-bajjal. Fel és alá csoszogott és úgy találta, hogy mi sem könnyebb a síelésnél. Annyira elmerült ebben a fárasztó és eredeti sportban, hogy észre sem vette, mennyire múlik az idő. Az órájára nézett, amely átmenetileg éppen járt és csaknem felkiáltott ijedtében: kilenc óra volt!

Lecsatolta a talpakat s az ajtóhoz rohant. Az ajtó be volt zárva! A pedellus éjszakára bezárta az ajtókat! Borzalom! Müller sírvafakadt ijedtében. Az ablakokat vasrács védte. Kiabálni kezdett. A falak visszaverték a hangját, de senki sem hallotta. Az épület koromsötét és teljesen néma volt. Szegény Müller hol az ajtókat döngette, hol a sarokban ült és a hideg rázta. Háromnegyed tizenegy körül elaludt.

Hirtelen felébredt, mert azt álmodta, hogy indul a bécsi gyors és ő lemarad! Ez a lehetőség nem is volt olyan valószínűtlen. Felugrott és egyre fokozódó kétségbeeséssel ütötte-verte az ajtót és torkaszakadtából ordított. De senki sem felelt.

De néhány perc múlva csoszogást hallott. Egy rezes hang dördült meg az ajtón túlról.

— Állj, vagy lövök! Ki az?!

— Én vagyok, Müller — felelte egy síri hang — a hatodikból.

— Azt mindenki mondhatja.

— Becsületszavamra én vagyok — nyöszörgött Müller — én csak tudom!

Végre a kulcs megfordult a zárban s egy rozsdás karabély meredt Müller orrának.

— Mit keres maga itt?! — kérdezte a pedellus, valljuk be, teljes joggal. Müller előadta a tényállást, amelynek Kanál bácsi feltételesen hitelt adott, így Müller végre visszanyerte a szabadságát, de Kanál bácsi kijelentette, hogy az esetet utólagosan az igazgató úr elé fogja terjeszteni.

Törődött is Müller azzal, hogy mi lesz hat nap után! Most már síelni is tudott. Legalábbis azt hitte, hogy tud. Tekintve, hogy reggel háromkor ment haza, természetesen még egyéb viszontagságok is vártak rá a szülei részéről. De ezekre borítsunk fátylat.

Elég az hozzá, hogy majdnem elkéste a vonatot. Kecskéssy tanár úr le is hordta, de azután kijelentette, hogy ő mostantól kezdve nem tanár, hanem jóbarát és igyekezzünk önként fegyelmet tartani. Ezek a szavak Müllerre nagy hatást tettek, aminek következtében nem sokkal később a tanár úr fejére ejtett egy koffert, ő maga pedig csaknem kiesett a vonatból.

II.

amelyben megérkezünk Almenhofba

és Lexi jódli-leckét vesz

1.

Az út igen kellemesen telt el, bár hosszú volt. Az egyetlen komoly esemény Müllerrel kapcsolatban történt. Ő mindig kitűnő üzletembernek tartotta magát s ezt igyekezett többízben be is bizonyítani. Grácban, a pályaudvaron, megismerkedett egy úrral, aki elmondta neki, hogy Rothschildnak hívják és gyorskamatozóüzlete van. Müller természetesen megkérdezte, mi az.

— Nos — felelte a gráci Rothschild — nálam minden összeg hat perc alatt ötven százalékot kamatozik, azaz a duplájára nő. Az eljárás egyszerű: felhívom az Állami Kamatintézetet telefonon és közlöm vele, hogy az ilyen és ilyen számú bankjegy e pillanatban nálam kamatozik. Amint ezt jegyezték, kifizetem a dupláját. Akarja megpróbálni?

Müller akarta. Elővette az ötvenpengősét, amelyet még nem váltott be és átadta Rothschildnak, aki felírta a számot és bement egy telefonfülkébe. Müller várt. Később aztán megtudta, hogy a telefonfülke nem telefonfülke volt, hanem vészkijárat.

Éppen fel tudott ugrani a vonatra. Természetesen nem akarta elmondani, hogy mi történt vele, de mi láttuk, hogy szokatlanul rosszkedvű és faggatni kezdtük. Nagyon megkért, hogy ne mondjuk meg senkinek, mi történt vele.

2.

Almenhof, innen az állomásról nézve olyan, mint egy porcukorral telehintett játékdoboz. Nagy, kékesfehér hegyek között húzódik fel a falu, a hágó felé. Csupa piros és fehér házikó, az ember boldog és vidám lesz, ha csak rájuk is néz.

Elsősorban a lakásunkra mentünk. Seppl Bierbauer házában béreltünk lakást, teljes ellátással. Seppl, amikor meglátott minket, örömében jódlizni kezdett. Azonnal elővezette kedvenc tehenét, az udvar közepén megfejte és friss, meleg tejjel kínált meg minket. De Lexi kijelentette, hogy ő csak pasztörizált tejet iszik.