Jo Nesbø

A FÉLTÉKENYSÉG-SZAKÉRTŐ

és más történetek

Copyright © Jo Nesbø, 2021

A mű eredeti címe: Sjalusimannen og andre fortellinger

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Sulyok Viktória

ISBN 978-963-324-912-3 (papír)

ISBN 978-963-324-913-0 (epub)

Kiadta Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

LONDON

Nem félek a repüléstől. Egy menetrend szerinti járaton annak az esélye, hogy az utas légi baleset következtében távozzon az élők sorából, egy a tizenegymillióhoz. Ennél nyolcszor nagyobb annak a rizikója, hogy repülés közben szívroham végez az emberrel.

Megvártam, hogy a gép felszálljon, és elérje az utazómagasságot, csak azután hajoltam oldalra, és közöltem veled halk, reményeim szerint megnyugtató hangon a fenti statisztikai adatokat. Az ablak mellett zokogtál, remegve.

– De a statisztika persze semmit sem jelent, amikor az ember fél – tettem hozzá. – Ezt azért merem ilyen határozottan kijelenteni, mert pontosan tudom, hogy érzi magát.

Te addig kifelé meredtél az ablakon, és most úgy fordultál felém, mint akinek csak most tűnt fel, hogy ül mellette valaki. A business class egyik előnye, hogy az ülések közötti nagyobb távolság miatt az utasok némi erőfeszítéssel el tudják hitetni magukkal, hogy egyedül vannak. Valami kimondatlan szabálynak engedelmeskedve mindenki ennek az illúziónak a megőrzésére törekszik, ezért kurta udvariassági frázisokon kívül csak gyakorlati okokból szólalnak meg. (Zavarja, ha elsötétítem az ablakot?) Mivel az extra lábhely miatt nincs szükség különösebb együttműködésre ahhoz, hogy az ember kimenjen a mosdóba, vagy levegyen valamit a poggyásztartó rekeszből, az utasok többnyire gond nélkül figyelmen kívül hagyhatják egymást, bármennyi időt kell is együtt tölteniük.

Az arcodon enyhe meglepetés látszott, hogy megszegtem a business class első számú szabályát. Hanyag eleganciádból – a nadrágod és a pulóvered színéről nem gondoltam volna, hogy illenek egymáshoz, de abból kiindulva, hogy rajtad voltak, bizonyára mégis – arra következtettem, hogy régen utazhattál utoljára turistaosztályon, ha egyáltalán valaha is előfordult. De hát sírtál, szóval mondhatni, hogy te magad döntötted le a köztünk lévő láthatatlan falat. Másrészt viszont úgy ültél, hogy hátat fordítottál nekem, amivel egyértelműen jelezted, hogy senkivel nem óhajtod megosztani, miért sírsz.

Mindenesetre megfosztani valakit egy vigasztaló szótól a közönnyel egyenértékű, szóval abban reménykedtem, megérted a döntésemet.

Az arcod sápadt volt, és könnyes, én mégis csodásnak, szinte elfszerűen szépnek láttam. Vagy talán pont az tette széppé? Mindig vonzott a törékenység, a sebezhetőség. Feléd nyújtottam a szalvétát, amit a stewardess tett a vizespoharam alá felszállás előtt.

– Köszönöm – felelted. Elvetted a szalvétát, halvány mosolyt villantottál rám, és az egyik szemed alól letörölted az elkenődött sminket. – De nem hiszem. – Ezzel visszafordultál az ablak felé, nekitámasztottad a homlokodat a plexinek, mintha el akarnál rejtőzni, és megint rázni kezdett a zokogás.

Mit nem hiszel? Hogy tudom, hogy érzed magad? Mindegy, megtettem, ami tőlem telt, és úgy döntöttem, hogy a továbbiakban magadra hagylak a gondolataiddal. Belekezdek egy filmbe, aztán megpróbálok szundítani egyet, bár nem reméltem, hogy ki tudom pihenni magam. Akármilyen hosszú az út, ritkán tudok aludni, főleg, ha tudom, hogy fontos lenne. Csupán hat órát szándékoztam Londonban tölteni, aztán már indulok is vissza New Yorkba.

Elaludt a „Biztonsági öveket bekapcsolni” jelzés, és megjelent egy stewardess, hogy vizet töltsön a kiürült poharainkba, amelyek a köztünk lévő széles karfán álltak. Felszállás előtt a kapitány közölte, hogy ma éjjel öt óra tíz perc alatt érünk New Yorkból Londonba. Az útitársaink közül néhányan már hátradöntötték az ülésüket, és magukra terítették a takarójukat, míg mások az előttük világító képernyőre meredve várták, hogy felszolgálják az ételt. Sem én, sem te nem vetted el a stewardesstől az étlapot, amikor körbejárt vele. Örömmel vettem észre, hogy a klasszikusok kategóriában megvan az Idegenek a vonaton című film, és már éppen fel akartam tenni a fülhallgatót, amikor megszólaltál.

– A férjem.

A kezem megállt a levegőben, és feléd fordultam. A szempillafesték drámaian folyta körbe a szemedet.

– Megcsal a legjobb barátnőmmel.

Fogalmam sincs, feltűnt-e neked, milyen furcsa, hogy még mindig a legjobb barátnődként hivatkozol rá, de eszem ágában sem volt felhívni erre a figyelmed.

– Sajnálom – feleltem inkább. – Nem akartam beleavatkozni…

– Ne kérjen elnézést! Jó, ha az emberek törődnek egymással. Az ilyesmi nem túl gyakori, hiszen mindenki retteg a felkavaró vagy szomorú dolgoktól.

– Ebben igaza van – értettem egyet, és nem tudtam, letegyem-e a fülhallgatót, vagy sem.

– Biztosan most is szexelnek – folytattad. – Robert mindig be van gerjedve. És Melissa is. Az én selyemlepedőmön üzekednek.

Az agyamban megjelent egy harmincas házaspár képe, ahol a férfi keres, méghozzá nagyon jól, te pedig kiválasztod az ágyneműt. Az emberi agy a sztereotipizálás bajnoka. Néha téved. Máskor igaza van.

– Szörnyű érzés lehet – állapítottam meg nem túl drámai hangsúllyal.

– Meg akarok halni – jelentetted ki. – Szóval, ami a repülőgépet illeti, téved. Remélem, hogy lezuhan.

– De nekem még olyan sok dolgom van – válaszoltam aggódó képet vágva.

Pár másodpercig némán meredtél rám. Talán nem volt jó poén, ráadásul biztos, hogy rosszul időzítettem. A helyzet fényében elég pimasznak tűnhetett, elvégre éppen megosztottad velem, hogy meg akarsz halni, és meg is indokoltad, miért. Mégis, bár lehet, hogy otrombának és érzéketlennek találtad a viccemet, az is előfordulhat, hogy kicsit megkönnyebbültél, és elterelte a figyelmedet a vitathatatlanul komor valóságról. Angolul az ilyesmit comic reliefnek hívják, már amikor bejön. A lényeg az, hogy legszívesebben visszaszívtam volna, annyira, hogy még vissza is fojtottam a lélegzetemet. De akkor mosolyra rándult a szád, bár azonnal ki is simult, mint egy enyhén fodrozódó pocsolya vize. Kifújtam a levegőt.

– Ne aggódjon! – lehelted. – Csak én fogok meghalni.

Kérdő pillantást vetettem rád, de kerülted a tekintetemet, és az üléseket pásztáztad.

– A második sorban van egy csecsemő – közölted. – Az is lehet, hogy egész éjjel bömbölni fog. Mit szól ehhez?

– Mit lehet ehhez szólni?

– Azt, hogy a szülei megérthetnék, hogy az ember azért fizeti meg a business class árát, mert szüksége van a pihenésre. Lehet, hogy a reptérről azonnal dolgozni megy, vagy tárgyalásra.

– Nem is tudom. Amíg a légitársaság nem tiltja ki a csecsemőket a business classról, szerintem nem várható el a szülőktől, hogy ne éljenek a lehetőséggel.

– Akkor meg kellene büntetni a légitársaságot az ügyfeleik félrevezetéséért. – Óvatosan megtörölted a másik szemed alját is, de a tőlem kapott szalvéta helyett most már a saját zsebkendődet használtad. – A business classt állandóan édesdeden alvó utasok képével reklámozzák.

– Hosszú távon meglesz a büntetésük. Nem leszünk hajlandóak olyan szolgáltatásért fizetni, amit nem teljesítenek.

– De miért csinálnak ilyet?

– A szülők vagy a légitársaság?

– Felteszem, hogy a szülőknek több jutott pénzből, mint belátásból. De a légitársaságnak nyilván bevételcsökkenést okoz a színvonal esése.

– Viszont ha elterjed róluk, hogy nem gyerekbarátok, azt a hírnevük sínyli meg.

– Nem hiszem, hogy a gyerekeket érdekli, hogy első vagy turistaosztályon bőgnek-e.

– Igaza van. Úgy értettem, hogy nem szülőbarátok. – Elmosolyodtam. – Gondolom, a légitársaságok attól tartanak, hogy hátrányos megkülönböztetéssel vádolnák őket. Persze ki lehetne húzni a dolog méregfogát, ha a business classon sírókat száműznék a turistaosztályra, és a helyüket átadnák egy mosolygó, kiegyensúlyozott utasnak, aki az olcsóbb jegyet vette meg.

Selymesen, kellemesen felkacagtál, a szemedben vidámság csillant. Ösztönösen bevillant az agyamba, hogy érthetetlen, hogy egy olyan szép nőt, mint te, megcsaljanak, de hát így megy ez. A külső szépségnek ehhez semmi köze. És a belsőnek sem.

– Mivel foglalkozik? – kérdezted.

– Pszichológus vagyok, és kutatok.

– Mit kutat?

– Az embereket.

– Hát persze. És mire jött rá?

– Hogy Freudnak igaza volt.

– Miben?

– Abban, hogy az emberek, kevés kivétellel, nem sokat érnek.

Megint felnevettél.

– Ennyi, Mr.…

– Szólítson Shaunnak.

– Ön pedig engem Mariának. De ugye nem gondolja komolyan, Shaun?

– Hogy az emberek kevés kivétellel nem sokat érnek? Miért ne gondolnám komolyan?

– Bebizonyította, hogy törődik másokkal, és ha valóban semmire sem tartaná embertársait, akkor nem érdekelnék.

– Aha! Miért hazudnék?

– Pontosan azért, mert törődik másokkal. Azt mondja, amit hallani akarok. Azt állította, hogy hozzám hasonlóan fél a repüléstől. Most, hogy tudja, hogy megcsal a férjem, azzal vigasztal, hogy a világ tele van rossz emberekkel.

– Hm… És kettőnk közül én vagyok pszichológus.

– Látja? Már a szakmája is leleplezi. Be kell látnia, hogy saját maga cáfolja meg az állítását. Ön értékes ember.

– Szeretném, ha így lenne, Maria, de attól tartok, hogy csupán azért tűnik úgy, hogy törődöm másokkal, mert angol polgári nevelésben részesültem. Saját magamon kívül senki számára nem vagyok túl értékes.

Egy picivel jobban felém fordultál.

– Ezek szerint a neveltetéséből fakadóan értékes, Shaun. És akkor mi van? Az ember értékét az határozza meg, amit csinál, nem az, amit gondol és érez.

– Most túloz. A neveltetésemnek csak annyit köszönhetek, hogy nem szívesen hágom át a megfelelő viselkedés szabályait. Valódi áldozatokat nem hozok. Alkalmazkodom, és kerülöm a kellemetlenségeket.

– Pszichológusként mindenesetre értékes.

– Tartok tőle, hogy e téren is csalódást kell okoznom. Sem elég intelligens, sem elég szorgalmas nem vagyok ahhoz, hogy megtaláljam mondjuk a skizofrénia gyógymódját. Ha a gépünk lezuhanna, a világ mindössze egy meglehetősen unalmas cikket veszítene, ami a megerősítési torzítással foglalkozik, és egy olyan tudományos folyóiratban jelent volna meg, amit csupán néhányan olvasnak.

– Hiú?

– Igen, hiú is vagyok. Ezt is hozzáírhatja a gyengeségeimhez.

Ekkor már szívből nevettél.

– És nincs felesége vagy gyereke, akinek hiányozna?

– Nincs – feleltem kurtán. Mivel a folyosó mellett ültem, nem tudtam azzal lezárni a beszélgetést, hogy az ablak felé fordulok, és megjátszom, mennyire érdekel az éjszakai sötétségbe burkolózó Atlanti-óceán, azt pedig, hogy kivegyem a magazint az előttem lévő ülés zsebéből, túl demonstratívnak tartottam.

– Elnézést – mondtad halkan.

– Semmi gond – válaszoltam. – Mit értett az alatt, hogy meg fog halni?

A tekintetünk összetalálkozott, és ekkor láttuk először igazán egymást. Lehet, hogy csak utólag magyarázom bele, de azt hiszem, abban a pillanatban mindketten megsejtettük, hogy a találkozásunk megváltoztathatja az életünket, sőt, már meg is változtatta. Talán pont ebben a gondolatmenetben zavart meg, hogy felém hajoltál a karfa felett, és megcsapta az orromat a parfümöd illata, ami eszembe juttatta őt. Az ő illatát éreztem, és arra gondoltam, hogy visszatért.

– Öngyilkos leszek – suttogtad, majd hátradőltél, de nem vetted le rólam a szemed.

Fogalmam sincs, mit lehetett leolvasni az arcomról, de tudtam, hogy nem hazudsz.

– És hogyan akarja csinálni? – kérdeztem jobb híján.

– Elmondjam? – ajánlottad fel kifürkészhetetlen, szinte vidám mosollyal.

Magamba néztem. Akarom hallani?

– Egyébként nem igaz – folytattad. – Először is nem öngyilkos leszek, mert már megtettem. Másodszor pedig nem én ölöm meg magam, hanem ők engem.

– Ők?

– Igen. Aláírtam a szerződést.

Az órádra pillantottál. Cartier. Biztosan Roberttől kaptad. A hűtlensége előtt vagy után? Utána. Melissa nem az első szeretője. Állandóan megcsalt.

– Négy órája.

– Ők? – ismételtem meg.

– Az Öngyilkosság Rt.

– Mármint… úgy, mint Svájcban? Aktív eutanázia?

– Igen, csak aktívabb. És azzal a különbséggel, hogy úgy ölik meg az ügyfeleiket, hogy az ne tűnjön öngyilkosságnak.

– Igen?

– Úgy látom, nem hisz nekem.

– De… De, hiszek, csak meglepődtem.

– Nem csoda. Ennek köztünk kell maradnia. A szerződésben van egy titoktartási záradék, szóval igazából nem beszélhetnék róla senkinek. Csak… – Elmosolyodtál, és a szemedbe megint könnyek szöktek. – Olyan egyedül vagyok, maga pedig idegen. És pszichológus. Titoktartási kötelezettsége van, nem?

Megköszörültem a torkomat.

– A pácienseimmel kapcsolatban igen.

– Akkor a páciense vagyok. Úgy látom, pont ráér. Mennyi az óradíja, doktor úr?

– Attól tartok, ez így nem fog menni, Maria.

– Persze hogy nem. Nyilván áthágnánk a szakmája játékszabályait. De magánszemélyként csak meghallgathat?

– Meg kell értenie, hogy számomra etikai problémákat vet fel, ha megnyílik előttem valaki, akinek szuicid késztetései vannak, én pedig semmit nem próbálok tenni érte.

– Magának kell megértenie. Túl késő van ahhoz, hogy bármivel próbálkozzon. Már meghaltam.

– Meghalt?

– A szerződés felbonthatatlan. Három héten belül meg fognak ölni. Aláírás előtt tisztáztuk, hogy mihelyt rákerül a nevem a papírra, nincs pánikgomb. Ha lenne, az később jogvitákhoz vezethetne. Egy hulla mellett ül, Shaun. – A nevetésed keményen, keserűen csengett. – Igyon velem egyet, és közben hallgasson meg!

Felnyújtottad hosszú, karcsú karodat a hívógomb felé, ami vékonyka hangjelzést sugárzott a sötét utastérbe, mint egy szonár.

– Rendben – feleltem. – De tanácsot nem adok.

– Jól van. És megígéri, hogy senkinek sem adja tovább, amit tőlem hallott? Még a halálom után sem?

– Megígérem – válaszoltam –, bár nem hiszem, hogy ennek nagy jelentősége lenne a maga számára.

– Pedig lenne. Ha megszegem a titoktartási záradékot, nagy összegű kártérítési pert indíthatnak a hagyatékom terhére, és akkor alig maradna valami annak a szervezetnek, amelyiknek a javára végrendelkeztem.

– Miben segíthetek? – kérdezte a stewardess, aki észrevétlenül termett mellettünk.

Áthajoltál felettem, és mindkettőnknek gin-tonikot rendeltél. A pulóvered megnyúló nyakkivágása felfedte csupasz, sápadt bőröd, és megéreztem, hogy nem az ő illata van rajtad. Enyhén édes, fűszeres illat áradt belőled, akár a benzin. Igen, benzin. És egy fafajta, aminek nem emlékszem a nevére. Szinte férfias benyomást keltett.

Amikor a stewardess lekapcsolta a jelzőfényt, és magunkra hagyott minket, lerúgtad a cipődet, oldalra fordultál, majd kecsesen, mint egy macska, felhúztad a lábad, és megfeszítetted a karcsú, nejlonharisnyás lábfejedet, ami természetesen a balettet juttatta eszembe.

– Az Öngyilkosság Rt.-nek elegáns irodája van Manhattanben – kezdted. – Jogászok, és azt állítják, hogy nem lehet rajtuk fogást találni, amit el is hiszek. Például nem ölnek meg senkit, aki mentális zavarban szenved. A jelentkezőket alapos pszichiátriai kivizsgálásnak vetik alá szerződéskötés előtt. Aki rendelkezik életbiztosítással, annak fel kell bontania, nehogy meggyűljön a bajuk a biztosítóval. A szerződéshez tartozik egy csomó záradék, de a legfontosabb a titoktartási nyilatkozat. Az USA-ban a szerződési jog jóval nagyobb mozgásteret biztosít a nagykorúak számára, amennyiben saját akaratukból cselekszenek, mint a legtöbb országban, de a cég természetesen tart attól, hogy ha a nyilvánosság felfigyelne a tevékenységükre, akkor a felzúdulás miatt a politikusok arra kényszerülnének, hogy felszámolják őket. Nem hirdetik magukat, kizárólag tehetős ügyfeleik vannak, akik másoktól hallottak róluk.

– Érthető, hogy kerülik a feltűnést.

– És természetesen az ügyfeleik számára is fontos a diszkréció, elvégre az öngyilkosság szégyenletesnek számít. Mint az abortusz. Az abortuszklinikák működése nem illegális, mégsem tesznek reklámtáblát a bejáratuk fölé.

– Tényleg nem.

– Az egész üzlet a diszkréción alapul. Az ügyfelek jelentős összegeket hajlandók fizetni azért, hogy testi-lelki kínok nélkül, a lehető legváratlanabbul tegyék el őket láb alól. De az a legfontosabb, hogy a feladat végrehajtása után sem az ügyfelek családjának, sem a barátaiknak vagy ismerőseiknek nem lesz oka öngyilkosságra gyanakodni.

– És hogyan hajtják végre?

– Ezt természetesen nem közlik velünk, csak azt, hogy számtalan módszer létezik, és hogy a szerződéskötés után három héten belül megtörténik a dolog. Példákat sem említenek, mert akkor akarva-akaratlanul elkerülnénk bizonyos helyzeteket, és szükségtelenül sokat félnénk. Csak azt tudjuk, hogy teljesen fájdalommentes lesz, és egyáltalán nem fogjuk majd fel.

– Azt értem, hogy bizonyos esetekben az ember el akarja titkolni, ha öngyilkos lesz, de magának miért fontos? Nem tudna így bosszút állni?

– Mármint Roberten és Melissán?

– Ha egyértelmű lenne, hogy öngyilkos lett, akkor eltöltené őket a bűntudat. Saját magukat okolnák, sőt, többé-kevésbé tudatosan egymást is. Az ilyesmi nagyon gyakori. Tudja, milyen arányban válnak el az olyan szülők, akiknek a gyereke öngyilkosságot követett el? Vagy hogy milyen arányban lesznek ők maguk is öngyilkosok?

Némán néztél a szemembe.

– Elnézést. – Éreztem, hogy enyhén elpirulok. – Abból indultam ki, hogy bosszút akar állni, mert én magam biztosan bosszúszomjas lennék.

– Most úgy érzi, hogy rossz fényben tüntette fel magát, Shaun.

– Igen.

Kemény, kurta nevetést hallattál.

– Semmi gond. Természetesen bosszút akarok állni. De maga nem ismeri Robertet és Melissát. Ha öngyilkos lennék, és hátrahagynék egy levelet, amiben Robert hűtlenségével indokolnám a tettem, természetesen mindent tagadna. Arra hivatkozna, hogy többször kezeltek depresszióval, ami igaz is, és hogy végül teljesen paranoiás lettem. Melissával nagyon diszkrétek voltak, szóval valószínűleg senki sem tud róluk. Úgy képzelem, hogy Melissa a temetésem után a látszat kedvéért úgy fél évig randizgatna valamelyik befektetővel Robert környezetéből. Mindegyik csorgatja utána a nyálát, az a szűzkurva pedig csak játszik velük. Később aztán nyilvánosságra hoznák Roberttel, hogy egy pár lett belőlük, és azt hazudnák, hogy a halálom felett érzett gyász hozta őket össze.

– Úgy látom, kettőnk közül maga tartja kevesebbre az embertársait.

– Ebben biztos vagyok. És amitől tényleg hányingerem támad, az az, hogy Robert legbelül igazából büszke lenne.

– Büszke?

– Mert képtelen voltam tovább élni úgy, hogy osztoznom kell rajta. Így gondolkozna. És Melissa is. Az öngyilkosságom megemelné Robert értékét a szemében, és a végén még boldogabbak lennének.

– Ezt komolyan mondja?

– Igen. Nem ismeri René Girard mimetikus vágyról szóló elképzelését?

– Nem.

– Girard szerint az alapvető szükségleteink kielégítésén túl fogalmunk sincs, mit akarunk, ezért a környezetünket utánozzuk. Azt értékeljük, amit mások is. Ha valaki eleget hallja, hogy Mick Jagger szexi, akkor ő is elkezdi így látni, még akkor is, ha korábban rondának tartotta. Ha az öngyilkosságommal értékesebbé teszem Robertet, akkor Melissa még jobban odalesz érte, és még boldogabbak lesznek.

– Értem. És ha úgy tűnik, hogy balesetben vagy természetes okból halt meg?

– Azzal ellenkező hatást érek el. Akkor a véletlen vagy a sors ragad el Roberttől, és máshogyan fog gondolkozni a halálomról és arról, amilyen voltam. Lassan, de biztosan szentté fog avatni. És amikor egy nap Melissa Robert agyára kezd menni – és ez a nap előbb vagy utóbb eljön –, akkor Robert csak a szépre fog emlékezni, és hiányozni fog neki az, ami köztünk volt. Tegnapelőtt írtam neki egy levelet, amiben tudattam vele, hogy elhagyom, mert szabadságra van szükségem.

– Ezek szerint nem tudja, hogy maga tisztában van a hűtlenségével?

– Láttam az összes üzenetüket a telefonján, de egészen mostanáig senkinek nem szóltam róla egy szót sem.

– És mit akar elérni a levéllel?

– Először meg fog könnyebbülni, hogy nem neki kell felrúgnia a házasságunkat. Ráadásul így olcsóbb lesz neki a válás, valamint senki nem fogja őt okolni, még azután sem, hogy hivatalosan is összeállt Melissával. De egy idő után ki fog csírázni a gondolat, amit a levelem vetett el. Hogy egyrészt a szabadságért hagytam el, de azért is, mert tudtam, hogy találhatok valakit, aki jobb nála. Vagy talán már meg is találtam, mielőtt elhagytam. És mihelyt befészkeli magát ez a gondolat a fejébe…

– …a mimetikus vágyról szóló elmélet magát fogja segíteni. Szóval ezért lépett kapcsolatba az Öngyilkosság Rt.-vel.

Vállat vontál.

– Milyen arányban válnak el azok a szülők, akiknek a gyereke öngyilkosságot követett el? – kérdezted.

– Tessék?

– És melyik szülő lesz öngyilkos? Az anya, ugye?

– Maga szerint?

A pillantásomat az előttem lévő ülésre szegeztem, de éreztem, hogy nem veszed le rólam a tekinteted, és bővebb válaszra vársz. Az mentett meg, hogy a sötétből hirtelen materializálódott két alacsony, széles pohár, és a köztünk lévő karfára került. Megköszörültem a torkomat.

– Nem szörnyű ilyen sokáig várni? Minden reggel úgy ébredni, hogy a mai nap folyamán talán megölnek?

Haboztál, nem akartad hagyni, hogy témát váltsak, de végül engedtél.

– Nem, ha már rosszabb úgy ébredni, hogy a mai nap folyamán talán nem ölnek meg. Bár az embert időről időre természetesen elfogja a halálfélelem, és bekapcsol az önfenntartási ösztöne, a haláltól való félelem nem rosszabb, mint az élettől való félelem. Ezt maga pszichológusként nyilván nagyon jól tudja. – A „pszichológus” szót a kelleténél jobban hangsúlyoztad.

– Ez részben így van – feleltem. – De végeztek kutatásokat Paraguayban, ahol bizonyos nomád törzsekben a vezetők döntenek arról, hogy mikor ölik meg azokat, akik már olyan idősek és betegek, hogy túl nagy terhet rónak a közösségre. A halálraítéltek nem tudják, mikor és hogyan végeznek velük, de elfogadják a sorsukat, elvégre a törzs a múltban többek között azért tudott fennmaradni a szűkös élelemforrások és a hosszú, nehéz vándorlások dacára, mert feláldozták a gyengéket, és így jobb esélyeket biztosítottak az életképesebbeknek. Aki most van soron, akinek a napjai jelenleg meg vannak számlálva, az fiatalabb korában talán maga is agyonütötte egy idősödő nagynénjét, amikor az a bozótosba igyekezett a dolgát végezni. Ennek ellenére a kutatók arra az eredményre jutottak, hogy a bizonytalanság a törzs tagjai számára rendkívüli stresszt jelent, ami valószínűleg rövidebb élettartamhoz vezet.

– Persze hogy stresszelek – sóhajtottad, és úgy nyújtottad ki a lábadat, hogy megérintette a térdemet. – Jobban örülnék, ha három hétnél kevesebbet kellene várnom, de felteszem, hogy időbe telik kiválasztani a legjobb és legbiztonságosabb módszert. Ha balesetnek akarják álcázni, és ezzel egy időben kíméletesen is csinálni, akkor nyilván alaposan meg kell tervezniük.

– Visszaadják a pénzt, ha lezuhan a gép? – kérdeztem, és belekortyoltam a gin-tonikomba.

– Nem. Mivel nagyok a kiadásaik, és az ügyfeleik öngyilkos hajlamúak, bebiztosítják magukat arra az esetre, ha valaki bármilyen okból megelőzi őket.

– Hm… Ezek szerint legfeljebb huszonegy napja van hátra.

– Lassan inkább csak húsz és fél.

– Igaza van. És mivel akarja tölteni ezt az időt?

– Olyasmit akarok csinálni, amit korábban nem. Idegenekkel elegyedem szóba, és iszom velük.

Ezzel lehajtottad az italodat. A szívem olyan vadul zakatolt, mintha tudta volna, mi fog történni. Letetted a poharadat, és megérintetted a karomat.

– És szeretkezni akarok veled.

Fogalmam sem volt, mit válaszoljak.

– Most kimegyek a mosdóba – folytattad. – Ha két perc múlva utánam jössz, ott foglak várni.

Valami megmozdult bennem, némán ujjongtam. De nem egyszerűen a vágy öntött el, hanem az egész testem megváltozott, mintha újjászülettem volna. Elmondhatatlanul régen nem éreztem ilyesmit, és őszintén szólva nem hittem volna, hogy valaha is részem lesz még benne.

– Egyébként nem vagyok ilyen bátor – tetted hozzá. – Tudnom kell, hogy utánam jössz-e.

Megint ittam egy kortyot, hogy időt nyerjek. Vártál, és közben a poharamat nézted.

– Mi van, ha van valakim? – kérdeztem rekedt hangon.

– Nincs senkid.

– És mi van, ha nem talállak vonzónak, vagy meleg vagyok?

– Félsz?

– Igen. Van abban valami ijesztő, ha egy nő kikezd velem.

Úgy tanulmányoztad az arcomat, mint aki keres rajta valamit.

– Oké – felelted. – Ezt elhiszem. Sajnálom, az ilyesmi nagyon nem rám vall, de nincs időm kerülgetni a forró kását. Most mit csináljunk?

Kezdtem megnyugodni. A szívem továbbra is hevesen vert, de már nem akartam pánikszerűen elmenekülni. Lassan forgattam a kezemben a poharat.

– Londonból azonnal továbbrepülsz?

– Igen – bólintottál. – Reykjavíkba. Leszállás után egy órával. Mire gondoltál?

– Egy londoni hotelre.

– Melyikre?

– A Langdonra.

– Jó lesz. Az alkalmazottak mindenkinek megtanulják a nevét, aki egy napnál több időt tölt náluk, hacsak nem gyanítják, hogy házasságtörők jelentkeztek be hozzájuk, mert akkor olyan az agyuk, mint a szita. De egy napnál tovább semmiképpen sem maradhatunk.

– Úgy érted, hogy…

– Reykjavík várhat egy napot.

– Biztos vagy benne?

– Igen. Örülsz?

Megvizsgáltam az érzéseimet. Nem örültem.

– De mi van, ha… – kezdtem, de elhallgattam.

– Attól félsz, hogy akkor sújtanak le, amikor együtt vagyunk? – kérdezted, és derűsen nekikoccintottad a poharadat az enyémnek. – Hogy a nyakadon marad egy hulla?

– Nem – mosolyogtam. – Mi lesz, ha egymásba szeretünk? Már aláírtad a saját halálos ítéletedet. És a szerződés felbonthatatlan.

– Túl késő – felelted, és a karfán pihenő kezemre tetted a kezed.

– Igen, pont ezt mondom én is.

– Nem. Én másra céloztam. Már egymásba szerettünk.

– Tényleg?

– Kicsit. Pont eléggé. – Megszorítottad a kezem, felálltál, és közölted, hogy mindjárt visszajössz. – Eléggé ahhoz, hogy örüljek annak, hogy talán van még három hetem.

Mialatt a mosdóban voltál, a stewardess elvitte a poharainkat, én pedig kértem tőle két pluszpárnát.

Amikor visszajöttél, észrevettem, hogy megigazítottad a sminkedet.

– Nem miattad – szólaltál meg a pillantásom láttán. – Tetszett, hogy elkenődött, mi?

– Így is tetszik – válaszoltam. – De akkor kinek sminkelted ki magad?

– Szerinted?

– Nekik? – biccentettem az utastér felé.

Megráztad a fejed.

– Nemrégiben megrendeltem egy közvélemény-kutatást, ahol a nők többsége azt válaszolta, hogy a saját jó közérzetük érdekében sminkelnek. De mit értenek jó közérzet alatt? Annak a kellemetlen érzésnek a hiányát, ami akkor tölti el őket, amikor úgy látják őket, amilyenek? Lehet, hogy a smink tulajdonképpen egy burka, amibe önként bújunk bele?

– A sminket ugye használják az elkendőzés mellett arra is, hogy kiemeljenek valamit? – kérdeztem.

– Egy dolog kiemelése valami másnak az elrejtése. Minden szerkesztés tisztázás és egyben elfedés is. Aki sminkeli magát, az fel akarja hívni a figyelmet a szép szemére, hogy senki ne törődjön a túlméretezett orrával.

– De hogy burka lenne? Nem azt akarjuk mindannyian, hogy lássanak minket?

– Nem. És azt pláne senki sem akarja, hogy olyannak lássák, amilyen. Egyébként tudtad, hogy a nők életük során ugyanannyi időt töltenek sminkeléssel, mint amilyen hosszú a hadkötelezettség a férfiak számára Izraelben vagy Dél-Koreában?

– Nem, de ez véletlenszerű információk összevetésének tűnik.

– Igen, de az már nem igaz rá, hogy információk véletlenszerű összevetése volna.

– Nem?

– Ezt az összehasonlítást én választottam, és természetesen már önmagában jelent valamit. Az álhírek nem szükségszerűen alapulnak hamis tényeken, csak lehet, hogy manipulatív célzattal szerkesztették őket össze. Mit mond a fenti összehasonlítás arról, hogy mit gondolok a nemek helyzetéről? Azt állítom, hogy a férfiaknak az országukat kell szolgálniuk, és kockára kell tenniük az életüket, míg a nők piperészkednek? Lehetséges. De egy apró nyelvi változtatás elég ahhoz, hogy ugyanez az összehasonlítás azt jelentse, hogy mi, nők, pont annyira rettegünk attól, hogy úgy látnak minket, ahogyan kinézünk, mint a nemzetek attól, hogy idegen uralom alá kerülnek.

– Újságíró vagy? – kérdeztem.

– Szerkesztő vagyok egy magazinnál, ami annyit sem ér, mint a papír, amire nyomtatják.

– Egy női magazinnál?

– Igen, méghozzá a szó elképzelhető legrosszabb értelmében. Van poggyászod?

Haboztam.

– Úgy értem, hogy amikor Londonba érünk, rögtön beülhetünk egy taxiba?

– Csak kézipoggyászom van – feleltem. – Nem árultad el, miért sminkelted ki magad.

Felemelted a kezed, és végighúztad a mutatóujjadat az arcomon, a szemem alatt, mintha én is sírtam volna.

– Újabb véletlenszerű adatok összevetése – lehelted. – Minden évben többen vetnek véget önkezükkel az életüknek, mint ahányan együttesen meghalnak háborúban, terrortámadásban, drogok miatt vagy féltékeny gyilkosok keze által, sőt, igazából bármilyen gyilkos keze által. Az ember legvalószínűbb hóhéra saját maga. Ezért sminkeltem ki magam. Belenéztem a tükörbe, és nem akartam a gyilkosom csupasz arcát látni. Főleg most, hogy szerelmes vagyok.

Egymásra pillantottunk. Abban a másodpercben, amikor megmozdultam, hogy megérintsem a kezed, te megragadtad az enyémet. Az ujjaink egymásba fonódtak.

– Semmit sem tehetünk? – suttogtam. Hirtelen alig kaptam levegőt, mintha máris szökésben lennék. – Nem tudunk kivásárolni a szerződésből?

Félrebillentetted a fejed, mintha más szögből akarnál szemügyre venni.

– Ha ez lehetséges lenne, nem biztos, hogy egymásba szerettünk volna – felelted. – Az elérhetetlenség fontos része a vonzalmunknak. Szerinted nem? Ő is meghalt?

– Kicsoda?

– Az a másik. Akiről nem akartál beszélni, amikor megkérdeztem, hogy van-e feleséged és gyereked. Akinek az elvesztése miatt félsz beleszeretni valakibe, akit szintén el fogsz veszíteni. Aki miatt haboztál, amikor megkérdeztem, hogy van-e poggyászod. Akarsz róla beszélni?

A szemedbe néztem. Akarok?

– Biztos vagy benne, hogy akarod…

– Igen, hallani akarom – felelted.

– Mennyi időd van?

– Haha!

Új italokat rendeltünk, és mesélni kezdtem.

Amikor befejeztem, már világosodott az ég, mivel szemberepültünk a nappal. Megint folytak a szemedből a könnyek.

– Annyira szomorú – szipogtad, és a vállamnak döntötted a fejed.

– Igen – feleltem.

– Fáj még?

– Nem mindig. Azt bizonygatom magamnak, hogy mivel nem akart élni, jó döntést hozott.

– Ezt el is hiszed?

– De hát te is ezt hiszed.

– Talán – válaszoltad. – De igazából nem tudom. Hamlethez hasonlóan engem is kétségek gyötörnek. Lehet, hogy a holtak birodalma még a földi siralomvölgynél is rosszabb.

– Mesélj magadról!

– Mit akarsz tudni?

– Mindent. Kezdd el, és majd szólok, ha lesz kérdésem.

– Oké.

Meséltél. A lány képe, ami kirajzolódott előttem, élesebb volt, mint amit arról a nőről alkottam, aki belém karolva, nekem dőlve ült. Egyszer enyhe turbulencia rázta meg a gépet, úgy éreztem, mintha apró, heves hullámokon hajtanánk végig. A hangod viccesen vibrált, és mindketten elnevettük magunkat.

– Megszökhetnénk – vetettem fel, amikor befejezted.

– Mégis hogyan?

– Kiveszel egy egyágyas szobát a Langdonban. Este üzenetet hagysz a recepción az igazgatónak, aki majd másnap megy be dolgozni. Megírod neki, hogy a Temzébe ölöd magad. Este lemész a folyóhoz, keresel egy helyet, ahol senki sem lát, leveszed a cipődet, és a parton hagyod. Én közben bérlek egy kocsit, és felveszlek. Átmegyünk Franciaországba, és Párizsból elrepülünk Fokvárosba.

– Útlevél? – vetetted fel.

– Megoldom.

– Tényleg? Milyen pszichológus vagy igazából?

– Nem vagyok pszichológus.

– Nem?

– Nem.

– Akkor mi vagy?

– Szerinted?

– Neked kell megölnöd – állapítottad meg.

– Igen – feleltem.

– Már azelőtt lefoglaltátok a mellettem lévő ülést, hogy New Yorkba mentem volna aláírni a szerződést.

– Igen.

– De tényleg belém szerettél?

– Igen.

– Hogyan kellene meghalnom?

– Miközben sorban állsz az útlevél-ellenőrzésnél. Injekció által. A hatóanyag egy óra alatt teljesen kiürül a szervezetből, vagy legalábbis kimutathatatlan szintre csökken a koncentrációja, így a boncolás szívrohamot állapítana meg. A családodban a szívroham a leggyakoribb halálozási ok, és az elvégzett tesztek alapján egyértelmű, hogy nálad is nagy a rizikó.

Bólintottál.

– Ha megszökünk, téged is keresni fognak?

– Igen. Minden érintett félnek rengeteg pénze forog kockán, és ez a feladatok végrehajtóira is vonatkozik. Emiatt mi is aláírunk egy szerződést, de a miénk nem tartalmazza a háromhetes határidőt.

– Öngyilkossági szerződést?

– Lehetőséget biztosítunk nekik arra, hogy jogi kockázat nélkül bármikor megöljenek minket. Amire akkor kerül sor, ha illojálisan viselkednénk.

– Nem találnak meg minket Fokvárosban?

– Követni fogják a nyomainkat, ebben nagyon jók, és el fognak jutni Fokvárosba, de mi addigra már továbbállunk.

– Hova megyünk?

– Nem bánod, ha ezt még nem árulom el? Megígérem, hogy jó helyre viszlek. Kellemes az időjárás, nem túl hideg, nem túl meleg, és a legtöbben tudnak angolul.

– Miért csinálod?

– Amiért te is.

– De te nem akarsz öngyilkos lenni, egy vagyont keresel a munkáddal, és most hajlandó vagy az életedet kockáztatni.

Megpróbáltam mosolyogni.

– Milyen életet?

Körülnéztél, hozzám hajoltál, és szájon csókoltál.

– És mi lesz, ha nem stimmelünk az ágyban?

– Akkor beledoblak a Temzébe – feleltem.

Felnevettél, és megint megcsókoltál. Most kicsit hosszabban, és az ajkad jobban elnyílt.

– Stimmelni fogunk – suttogtad a fülembe.

– Szerintem is – válaszoltam.

A vállamra billent fejjel aludtál el. Hátradöntöttem az ülésedet, betakartalak, majd a saját ülésemet is ledöntöttem, lekapcsoltam a felettünk lévő lámpát, és aludni próbáltam.

Leszállás előtt visszaállítottam az ülésedet, és bekötöttem az övedet. Kisgyerekre hasonlítottál, akit karácsony előestéjén elnyomott a buzgóság, az ajkadon halvány mosoly játszott. A stewardess elvitte a köztünk lévő karfáról a vizespoharakat, amiket még azelőtt kaptunk, hogy felszálltunk volna a Kennedyről. Amikor még sírva néztél ki az ablakon, és idegenek voltunk egymásnak.

A hatos számú útlevél-ellenőrző ablak előtt álltam, amikor észrevettem, hogy piros keresztes fényvisszaverő kabátot viselő alakok rohannak a kapuk felé egy kerekes hordágyat tolva. Az órámra pillantottam. A por, amit még felszállás előtt öntöttem a vizespoharadba, lassú, de megbízható. Valamivel kevesebb, mint két órája haltál meg. A boncolás szívrohamot fog megállapítani, és ennyi. Sírni támadt kedvem, mint szinte minden alkalommal, de ugyanakkor boldog is voltam. Értelmes munkát végzek. Téged soha nem foglak elfelejteni. Különleges voltál.

Felszólítottak, hogy nézzek a kamerába, és gyorsan ki kellett pislognom a szememből pár könnycseppet.

– Üdvözöljük Londonban! – engedett tovább a határőr.

A FÉLTÉKENYSÉG-SZAKÉRTŐ

Kipillantottam a negyvenüléses ATR–72-es szárnyán lévő propellerre. Alattunk, a napfénytől csillogó tengerből egy homokszínű sziget emelkedett ki. A sárgásfehér mészkövön nem látszott növényzet. Kálimnosz.

A kapitány felhívta a figyelmünket, hogy viharos leszállásra számíthatunk. Lehunytam a szemem, és hátradőltem. Már gyerekkoromban is tudtam, hogy zuhanás okozza a vesztemet. Vagyis pontosabban az, hogy lezuhanok az égből a tengerbe, és megfulladok. Még arra a napra is emlékszem, amikor erre rájöttem.

Apám igazgatóhelyettesként dolgozott a családi cégben a bátyja, Hektor alatt. Mi, gyerekek, szerettük Hektort, mert mindig hozott nekünk ajándékot, és beülhettünk a kocsijába, Athén egyetlen Rolls-Royce kabriójába. Én általában már lefeküdtem, mire apám hazaért az irodából, de aznap este korábban végzett. Nyúzottnak tűnt, és vacsora után hosszan telefonált a nagyapámmal a dolgozószobában. Hallottam, hogy dühös. Amikor lefeküdtem, leült az ágyam szélére. Megkértem, hogy meséljen valamit, ő pedig némi gondolkodás után Ikaroszról és az édesapjáról kezdett mesélni. Athénban laktak, de Krétán történt, hogy az apa, egy ismert és gazdag ezermester, szárnyat készített tollakból és viaszból, és felszállt vele az égbe, amivel teljesen lenyűgözte az embereket, és mind a maga, mind a családja számára kivívta a tiszteletüket. Amikor a fiának adta a szárnyat, figyelmeztette, hogy csak azon az útvonalon repüljön, ahol ő, és akkor minden rendben lesz. De Ikarosz máshová és magasabbra vágyott. Megcsapta a szabadság szele, és megmámorosodott attól, milyen magasan száll a föld és az emberek felett. Elfeledkezett róla, hogy nem valamiféle emberfeletti képességnek köszönheti, hogy repül, hanem az apjától kapott szárnynak. Elbizakodottságában túl közel repült a naphoz, és megolvadt a szárnyát összetartó viasz. Ikarosz a tengerbe zuhant, és megfulladt.