Fordította

Wertheimer Gábor

ELSŐ RÉSZ

Marseille, 1943. január

1.

Rossz ötlet volt. Nagyon rossz. A francba.

A félig leomlott fal mögé kuporodva Nancy lehunyta egy pillanatra a szemét, és mély levegőt vett. A lángoló épületek bűze kaparta a torkát, a füst csípte a szemét, és a parányi rejtekhelyen összehúzva magát azt érezte, hogy pillanatokon belül görcsbe állnak az izmai. Most már tisztán hallotta a közeledő német járőrosztag hangjait.

– Auf der linken seite! – Balra!

A fal, amely mögött rejtőzött, tegnap még egy ház, egy otthon része volt. Egy a több ezer szűk kis bérlakás közül Marseille-nek azon a részén, ahol a város kevésbé tekintélyes polgárai tengették a napjaikat: civakodtak, csencseltek, alkudoztak.

Nancy most egy kicsi, koszos szoba romjai között húzta meg magát a második legjobb kabátjában és a harmadik legjobb magas sarkú cipőjében, amely veszettül szorította a lábát. A romos tetőn keresztül látni lehetett a felhőtlen égboltot, de a szobának csak egy ajtaja volt. Ostoba hibát követett el azzal, hogy itt rejtőzött el a járőröző németek elől. Most ott masíroztak a romok között, miközben a társaik robbanószereket helyeztek el a dombon, hogy kiűzzék üregeikből az Óváros korábbi lakóit. Házról házra jártak. És most ez a ház következett. Becsapódó lövedékek tompa puffanása, leomló falak robaja, néha-néha puskalövés visszhangzott szárazon a domb felől.

– Találtak még patkányokat – mondta egy idősebb férfihang, valószínűleg a járőrparancsnoké.

– De én egeret akarok – felelte az egyik katona. A többiek röhögtek.

Nancy jómódú barátainak többsége álmában sem gondolt volna arra, hogy a városnak ebbe a részébe jöjjön, még a háború előtt sem. Túl veszélyes. Ismeretlen. Nancy viszont öt évvel korábban, első napján Marseille-ben már a keskeny, meredek utcákon sétált, és beleszeretett az Óvárosba, megkedvelte a lakóit, a kétes figurákat, a szerencsejátékosokat, a részeges őgyelgőket. Imádta a dühödt, színes kavalkádot, és lelkesen belevetette magát. Megvolt hozzá a tehetsége, hogy olyan helyeken bukkanjon fel, ahol garantáltan nem kellett volna, és ez azt jelentette, hogy jól meg tudott élni újságíróként Franciaországban. Azzal is pontosan tisztában volt, hogy mivel ausztrál, sok mindent megtehet, ami a francia nőknek, mivel olyan nagyon vigyáznak a jó hírükre, eszükbe sem jutna. Azóta, hogy megérkezett a városba, Nancy minden félelem nélkül barangolt a kanyargó sikátorokban, és ha úgy adódott, cigarettával kínálta az utcagyerekeket, együtt dohányzott velük, és váltott néhány szót a góréjukkal, meglehetősen közönséges stílusban. Még azután is kedve szerint járt-kelt, oda ment, ahová akart, hogy eljegyezte őt a város egyik leggazdagabb gyárosa. És ezzel nem is volt semmi gond. Amikor kitört a háború, és a Vichy-féle Franciaországban is romlani kezdett az ellátás, Nancy már jó ideje barátságban volt a város legtöbb feketézőjével.

– Üres, százados úr.

– Nyomás a következőbe, fiúk.

Aztán megérkeztek a nácik a városba, a maguk ocsmányságával, szenvtelen kíméletlenségével, és szertefoszlott az illúzió, hogy marad olyan része Franciaországnak, amelyet nem szállnak meg. Majd úgy döntöttek: az Óváros provokátoraival, csempészeivel és tolvajaival úgy kell elbánni, hogy porig égetik az otthonaikat, és halomra lőnek mindenkit, aki nem menekül.

Az őrjárat közeledett, és Nancy a fal mögött kuporogva kénytelen volt vonakodva elismerni magában, hogy ez bizony nagyon rossz ötlet volt: idejönni, hogy még teljesítse ezt a küldetést, miközben SS-alakulatok túlélők és szökevények után kutatnak a romok között; nagyon ostoba ötlet volt akkor idemerészkedni, amikor ezek a szadista állatok igazából csak egyetlen személyt akarnak megtalálni, a francia ellenállás futárát és embercsempészét, a Fehér Egeret; és te, Nancy Wake, az egykori újságírónő és a marseille-i elit elkényeztetett hercegnője, te vagy a Fehér Egér… Egy szó, mint száz, túlzás nélkül lehet állítani, hogy egyáltalán nem volt jó ötlet.

Nem mintha lett volna más választása. Minden küldetése fontos volt, de ez a mostani különösképpen, és ezen a napon kellett végrehajtani, még akkor is, ha a németek éppen darabokra zúzzák körülötte a világot. Eltökélten jött el a fényűző villából, amelyben Henrival élt, elkerülte a járőröző katonákat, megtalálta az emberét, és kierőszakolta ettől a minden hájjal megkent, állandóan idegeskedő nyavalyástól, hogy tartsa be a megállapodás rá eső részét, így megkapta, amiért jött. A csomag ott lapult biztonságban a hóna alatt, a nácikat dicsőítő valamelyik Vichy-újságba burkolva. Ezer frankjába került, és meg is érte – már ha visszajut élve.

El kell tűnnie innen. Most. Egész biztosan nem ér oda időben a következő pontra, ha megállítják és kikérdezik; még akkor sem, ha előadja a szokásos műsort, és hatást is ér el vele: – Miért pont engem állítanak meg, tiszt úr? Rossz irányba fordultam hazafelé a fürdőből. Nézzenek oda, milyen csinos maga ebben az egyenruhában! Az édesanyja biztosan nagyon büszke a fiára! – Csak a jó ég tudja, hogy az elmúlt két évben hány alkalommal jutott keresztül különböző ellenőrzőpontokon kihívóan kirúzsozva, sokatmondó kacsingatásokkal és flörtöléssel, miközben titkos feljegyzések és rádióalkatrészek rejtőztek a retikülje bélésébe varrva, vagy a combja belsejéhez erősítve. És most mindenképpen oda kell érnie időben.

Két katona már az épület folyosóján járt. A francba, és még egyszer a francba! Ha valahogyan sikerülne elérni, hogy kitakarodjanak innen, kirohanhatna hátul az épületből. Vagy ez a megoldás, vagy az, hogy lövöldözni kezd.

A retiküljébe nyúlt, előhúzta a revolverét, és megnedvesítette az ajkát. Nincs idő morfondírozni. Meg kell tenni, és kész. Felemelte a fejét, kikukucskált a szálkásra tört ablakkeret fölött, és mindkét irányban végigpillantott az utcán. A túloldalon álló házban még megmaradt valami az első emeletből. Valaki fukarul bánt a TNT-vel. Nancy egy asztalt látott, rajta gondosan elhelyezett vázát egy olyan szobában, amelynek már nem álltak a falai, és a mennyezete is leomlott. A vázából kikandikáló egyetlen szál rózsa megrezzent a tűz keltette légáramlatban. Nagyszerű.

Kipattintotta a forgótárat, és a tenyerébe szórta a lövedékeket, majd a keskeny utca túloldala, a tűz felé hajította mindet. Az egyik katona, a mozgást érzékelve, homlokát ráncolva hátrafordult. Nancy ismét a falhoz lapult, és visszatartotta a lélegzetét. Egy. Kettő. És hirtelen ropogni kezdtek a lövedékek a tűzben, egymás után.

– Tüzet viszonozz!

A folyosón lévő két katona kihátrált az utcára, és lőni kezdtek az égő épületre. Nancy a kordit maró bűzét érezte a ruhájukon, miközben kisurrant a szobából, majd rohanni kezdett az épület hátsó része felé. A katonák még mindig a szellemekre lövöldöztek. Nancy kilökte a hátsó ajtót, átrohant a törmelékek borította, szűk udvaron, kijutott a névtelen sikátorok útvesztőjébe, majd onnan a viszonylag békés Rue de Bon Pasteurre. Üres. Diadalittas kiáltással szaladt le a dombon. A csomag még mindig a hóna alatt volt, egyik kesztyűs kezével elegáns szalmakalapját fogta, és nagyon kellett igyekeznie, hogy ne nevessen, miközben akár egy biciklin száguldó kiskölyök, megérkezett a térre.

És egyenesen egy járőrosztagba futott. Legalábbis majdnem. A katonák háttal álltak neki. Nancy nyomban a legközelebbi falhoz lapult, és elkezdett a domb felé araszolni. A szemben lévő ház egyik emeleti ablakából egy macska figyelte hunyorogva.

Felnézett rá, az ajkára tette az ujját, és közben abban reménykedett, hogy ebből a távolságból az állat nem tudja megállapítani, hogy ő inkább a kutyákat kedveli. Észrevette, hogy tőle alig egy méterre nyílik egy utca. Valójában csak egy sikátor volt, éppen akkora, hogy az ember elfért benne, és csak a jó ég tudja, miféle szeméttel volt tele.

Becsusszant a sikátorba, és nagyon ügyelt rá, hogy a kabátja ne érjen hozzá a falhoz, ami ijesztően mocskos volt. Nemkülönben a macskakő a lába alatt. És a bűz, te jóságos Isten! Még a halpiacon sem volt ilyen szag nyáron. A száján vette a levegőt, a szíve fülsiketítően dobogott. Nagyon bízott benne, hogy a szobalány majd meg tudja menteni a cipőjét, jó lesz az még, ha szorít is. Megint az őrjárat hangjait hallotta. Elkaptak egy szegény nyomorultat – hallotta a katonák üvöltözését és a férfi halkabb válaszait. Kétségbeesettnek és ijedtnek tűnt.

– Ne mutasd nekik, hogy félsz, pajtikám – suttogta Nancy összeszorított foggal. – Attól csak felbátorodnak.

– Térdre!

Ez nem jelent jót. Nancy felnézett a ragyogóan kék égre, amelyből csak egy keskeny kis csík látszott, és imádkozni kezdett. Nem mintha hitt volna Istenben, de ez a francia vagy a fegyveres német talán igen. Vajon hány ember rejtőzködik most a környék házaiban, és figyel feszülten, fülel, miközben annyira fél, hogy mozdulni sem mer? Lehet, hogy ők is imádkoznak. Talán számít valamit. Talán semmit.

Hallotta, hogy a fegyver závárzata kattan, aztán egy kiáltás, majd szaladó léptek zaja – az ő irányába, a rejtekhelye felé. Ez az idióta megpróbál elmenekülni! A lövés visszhangzott a magas falak között. Nancy hallotta, egészen közelről, a torokból felszakadó zihálást, miután a lövés célba ért. Még éppen időben fordult arrafelé, hogy lássa, amint a férfi maga elé nyújtott karral a földre zuhan a macskaköves utca közepén. Az arca feléje nézett. Jézusom, egy gyerek! Nem lehet több tizennyolcnál. Nancy rámeredt, és úgy tűnt, a fiú meglátta. Olajbarna bőre volt, mint minden kissrácnak, akire a marseille-i nap süt, sötétbarna szeme, és magasan ülő arccsontja. Ahogy általában a környék munkásai, gallér nélküli vászoninget viselt, amely már elvékonyodott a sok mosástól, de egy odaadó édesanyának köszönhetően szinte vakítóan fehérlett. Te jóságos ég, az anyukája! Vajon hol lehet? A vér tócsába gyűlt a fiú mellkasa alatt, és csordogálni kezdett a lejtőn, a magasan ívelt kövek között. A fiúnak mozgott az ajka, mintha egy titkot akarna elsuttogni. Aztán Nancy nem látta már az arcát: egy német katonabakancs eltakarta. A gazdája a tér felé fordulva kiáltott valamit, amit Nancy nem értett. Rövid válasz érkezett rá.

A katona leakasztotta a puskáját a válláról, majd miután felhúzta a kakast, felemelte a fegyvert. Tett egy fél lépést hátra, így Nancy megint láthatta a fiú arcát. A világ leszűkült erre a macskaköves utcarészre, a szemben magasodó, napfényben csillogó gipszfalra, a haldokló fiú hangtalanul mozgó szájára. Bumm! Vér és agyvelő fröccsent a macskakőre. A fiú teste megrándult, aztán nem mozdult többé; a fény hirtelen kihunyt a szemében.

Nancyt elöntötte a düh. Aljas, gyilkos gazemberek. A táskájába nyúlt, és megmarkolta a revolverét, de abban a pillanatban keserűen konstatálta is, hogy a tár üres.

– A francba! – mormogta a katona, miközben letörölte a vért a köpenye széléről. Túl közel állt a testhez. Legközelebb majd jobban vigyáz. Felnézett az ablakba, ahol korábban a macska tanyázott, aztán mindkét irányba végigpillantott az utcán. Nancy nem tudott hová menekülni. Egy pillanat, és a katona meglátja, ő pedig semmit sem tehet. Ha már nem tudja megölni, akkor kénytelen lesz valahogy kidumálni magát. Törni kezdte a fejét, mivel is kellene előállnia. Játssza el a rémült kislány szerepét? Vagy legyen a felháborodott francia asszony, aki még az SS-katonákra is rá tud ijeszteni azzal, hogy a gazdag férjéről és annak befolyásos barátairól kezd hablatyolni? A legjobb védekezés a támadás. Kéjes élvezettel üvölts a pofájába még akkor is, ha végül a fejedbe ereszt egy golyót.

Újabb kiáltás hangzott a tér felől, és a katona megfordult. Leballagott a dombon, a vállára akasztotta a puskáját, és ott hagyta a rejtekhelyén a dühtől remegő Fehér Egeret.

Nancynek várnia kellett, ezért elkezdett számolni, és közben a halott fiú arcát nézte. Egy. Hitler beszédet tart Berlinben, Nancy a tömegben áll, újságírók között, és ugyan nem érti a szavakat, de érzi, látja az emberek vad és visszataszító lelkesültségét. Körbepillant a barátain, a hozzá hasonlóan Párizsban dolgozó külföldi tudósítókon, akikkel eljött Németországba, hogy megnézze, mit művel ez a fura, röhejes kis ember. A kollégái mind idősebbek és tapasztaltabbak voltak nála, de ők is ugyanannyira megdöbbentek és undorodtak, mint ő. Kettő. Bécs, az SA barnainges gazemberei betörik a zsidó boltok kirakatát, a tulajdonosokat a hajuknál fogva kivonszolják az utcára, aztán a szomszédaik előtt agyba-főve verik őket, a szomszédok meg elfordítják a fejüket, vagy hangosan röhögnek és tapsolnak. Három. A nácik lerohanják Lengyelországot, megkezdődik a háború, majd ezt hónapokon keresztül tartó várakozás követi. Négy. Miután Franciaország elesik, Nancy menekülteket zsúfol a mentőautójába. Öt. Német vadászrepülőkből lőnek géppuskával a menekülő nőkre és gyerekekre. Hat. Henri visszatér a frontról, csüggedt, és megalázottnak érzi magát Franciaország gyors veresége miatt. Hét. A nap, amikor Párizs elesik.

Katonás rendben követték egymást a képek a fejében. Ökölbe szorította a kezét. Azon a napon Bécsben megfogadta, hogy ha bármilyen lehetősége lesz ártani a náciknak, azt meg fogja ragadni, és minden, amin azóta keresztülment, csak megerősítette ebben az elhatározásában. A nácik iránt érzett gyűlölete táplálta. Minden apró győzelem boldoggá tette. Biztos volt benne, hogy Hitler őrült, és az, hogy nekimegy a hatalmas Szovjetuniónak, a végét jelenti. Bármire képes lett volna, hogy akár csak egy perccel is közelebb hozza a gonosz, gyűlölt rezsim bukását. Tudta, hogy félnie kellene, csöndben maradnia, meghúznia magát és várni, amíg Hitler és undorító bandája megsemmisül. De túlságosan is dühös volt ahhoz, hogy féljen, és nem olyan fából faragták, hogy csöndben maradjon.

Ötven. Ez a férfi. Ez a fiú, akit a marseille-i Óváros lerohanása és elpusztítása közben könnyed közönnyel meggyilkol egy megszálló katona. Ahogy a fény kihuny a szemében. Nancy kilépett az utcára, és anélkül, hogy ránézett volna a holttestre, elindult a piac felé. Sosem fogja elfelejteni ezt a fiút. Levette a lakatot a láncról, amellyel a szökőkutat körbevevő rácshoz rögzítette a biciklijét, betette a csomagját a kosárba, aztán kerekezni kezdett kifelé az Óvárosból.

Amikor a vízhez ért, a Földközi-tenger úgy csillogott a hűvös téli égbolt alatt, akár egy ékszer. Levette a kesztyűjét, a csomag fölé hajolt, és végighúzta tökéletesen manikűrözött körmét az újságpapír csomagolás szélén. Egy késsel sem vághatta volna fel precízebben. Egy üveg 1928-as Krug volt a csomagban, az a pezsgő, amit Henri a megismerkedésük estéjén rendelt Cannes-ban. Nancy megfordította a csomagot, hogy ne látszódjék a nyílás, majd tolni kezdte a kerékpárját a város elegáns része felé, ahol Henrival éltek azóta, hogy kitört a háború. Múlóban volt már a fiú halála okozta sokk. A napba nézett, a könnyű szél kellemesen hűtötte a bőrét. Átkozott németek. Már százezer frankos vérdíjat tűztek ki a Fehér Egérre, úgyhogy biztosan nagyon jól csinál valamit. Száz üveg kiváló pezsgő a feketepiacról. Erre akár ihatna is egyet, gondolta, de hát éppen hazafelé tartott, hogy felöltözzön az esküvőjére.

2.

Henri Fiocca az öltözőszobája ablakából nézte, ahogy Nancy jön felfelé az ösvényen. Hevesebben vert a szíve, és átjárta az ismerős érzés: csodálat, félelem és egyszersmind düh. Még az esküvőjük napján is valamilyen küldetést teljesít. Valószínűleg leveleket szállított az ellenállás megbízásából, vagy hamis papírokat egy menekültnek, aki szeretne mihamarább eltűnni Franciaországból; esetleg rádióalkatrészeket az ellenállási sejteknek, a marseille-inek, a cannes-inak vagy a toulouse-inak. Nancy állandóan az életét kockáztatja, hogy pénzt vigyen vagy üzeneteket adjon át egy barát állítólagos barátjának. Henri nem volt boldog attól, hogy így él. Az ellenállás hálózatának laza és rögtönzött mivolta miatt Nancy kénytelen volt idegenekben megbízni, pedig manapság az ember a saját rokonaiban sem bízhat. Henri igazi hazafi volt: szenvedélyesen gyűlölte a németeket, szemernyivel sem kevésbé, mint Nancy, és bárkivel, aki ártani tudott az ellenségnek, megosztotta a vagyonát és az asztalát. De még mindig azt kívánta magában: leendő feleségét bárcsak ne kellene megosztania velük. Minden jel szerint Nancy úgy jött a világra, hogy nem tudja, mi a félelem, Henri viszont nagyon is tudta. A Nancy iránti szerelem tanította meg rá.

Az üvegre tette a kezét, és amikor Nancy belépett a házba, alig hallhatóan kimondta a nevét. Ez a lány úgy érkezett az életébe, akár egy meteor, és egyenlő arányban hozott magával fényt, varázslatot és káoszt. Henri nyomban, a megismerkedésük estéjén beleszeretett. Mintha a kavargó, viharos óceánba ugrott volna egy sziklafalról; de nem tudta pontosan, Nancy mit akar tőle. Jóval idősebb volt a lánynál, és élete a vagyon és a fényűző életmód ellenére is unalmasabban csordogált, mint az övé. Egy év elteltével rájött, hogy Nancyt egyáltalán nem érdekli a pénze. Ó, persze, nagy élvezettel költötte, ahogy nagy élvezettel adta át magát az örömöknek is, de ezt egy gyerek révült boldogságával tette. Ha lassan is, de megtudott mindent Nancy nyomorúságos gyerek- és fiatalkoráról, arról, hogy tizenhat évesen hogyan menekült el Ausztráliából Amerikába, majd Londonba. Már-már kétségbeesett elszántsága, hogy egy óceán, a fél világ válassza el boldogtalan gyerekkorától, átalakult: az örömök habzsolása iránti állati mohósággá és tántoríthatatlan önbizalommá változott. Eltelt még egy év, és Henri azt látta, hogy időnként még Nancynek is szüksége van valakire, akire támaszkodhat, és őt választotta.

Nancy őt választotta.

Büszkén húzta ki magát.

Ma este már a felesége lesz. Pontosan tudta: a házasság nem akadályozza meg Nancyt abban, hogy tovább apassza a vagyont, és őrült kockázatot vállalva segítsen az ellenállásnak. Henrinak nem voltak illúziói, de legalább ma, vagy ma este tudni fogja, hol van Nancy, tudni fogja, hogy az övé.

– Talán nekem kellene Nancyvel beszélnem – szólalt meg mögötte egy halk orrhang. – Ha még az esküvője napján is elkésik a fodrászától, talán nem is akar férjhez menni.

Henri hátrapillantott. Nővére az ágy szélén ült, úgy nézett ki, mint egy elaggott darumadár. Fiatalkorában csinos lánynak számított, hiába volt hosszú az arca és vékony a szája, de valahogy a tekintélyes vagyona ellenére is sikerült besavanyodnia, és Henri úgy látta, hogy ettől kifejezetten megcsúnyult. Amikor Henri azt mondta, hogy elkezd készülődni, Gabrielle ragaszkodott ahhoz, hogy feljöjjön vele a szobájába. Még egy utolsó, kétségbeesett kísérletet akart tenni, hogy rávegye, fújja le az esküvőt.

– Ha úgy látod jónak, megpróbálhatod, Gabrielle. De csak azt mondja majd, hogy hagyd békén. És ne felejtsd el, hogy őt nem fogja vissza a testvéri szeretet. Lehet, hogy én nem doblak ki a szobából, de ő meg fogja tenni.

Gabrielle mintha meg sem hallotta volna a célzást, bármilyen egyértelmű volt is. Folytatta magas, sípoló hangon, akár egy moszkitó.

– Úgy káromkodik, mint egy francia tengerész, akinek már csak egy órája maradt a kimenőjéből. Hol az ördögben tanult efféle beszédet, Henri? Undorító.

Henri elmosolyodott. Egyszerűen imádta, amikor Nancy franciául szentségelt.

– Fantasztikus nyelvérzéke van, Gabrielle.

– Nincs hozománya! Nem hajlandó áttérni a katolikus hitre! Hisz egyáltalán Istenben?

– Gyanítom, hogy nem.

A hang még magasabbra váltott.

– Hogy tudod bepiszkolni a családunkat ezzel a kis ausztrál ribanccal, Henri?

Ezzel már túl messzire ment, és a testvéri szeretetnek is megvannak a határai. Henri a vállánál fogva felrántotta a nővérét az ágyról, majd az ajtó felé penderítette.

– Gabrielle, ha még egyszer így beszélsz a feleségemről, soha többé nem teszed be a lábad a házamba! Ha meg kellene válnom minden pénzemtől, az üzleti vállalkozásaimtól, a drága családomtól, hogy egy órát töltsek Nancyvel a legócskább kocsmában a Montmartre-on, egy pillanatig sem haboznék. És most tűnj el.

Gabrielle megértette, hogy elvetette a sulykot, és könyörgő hangon folytatta.

– Csak miattad mondom, Henri – ennyit sikerült még kinyögnie, mielőtt Henri rávágta volna az ajtót.

Hála Istennek arról nem tud, hogy Nancy az ellenállásnak dolgozik, gondolta Henri. Pillanatokon belül beárulta volna a Gestapónak, egyrészt a Nancy iránt érzett gyűlöletéből, másrészt meg azért, mert már nagyon szerette volna összevérezni a karmait.

Henri visszament a tükörhöz, és lesimította a haját. A barátai azt mondták, hogy amióta elkezdődött a háború, fiatalabbnak néz ki. Nem akarta azt válaszolni erre, hogy pusztán arról van szó: ők gyorsabban öregszenek. Nem szerette volna megsérteni őket, ezeket a hűséges férjeket azzal, hogy elkezdi magyarázni: Nancy, aki tizenéves korában ideszökött a világ másik végéről, célt adott az életének és reményt, miközben a szörnyű megrázkódtatással küszködtek. Franciaország elesett, a brit katonák elmenekültek Dunkerque-ből, aztán következett az a szörnyű bombatámadás az algériai partoknál, a Mers-el-Kébirnél horgonyzó francia flottakötelék ellen, amit nem más, mint maga Churchill rendelt el. Több mint ezer franciát öltek meg az angol bombák. Ez mélyen megrázta a honfitársait, és olyan sokan húzódtak vissza az otthonukba, hogy a németek most már azt hitték: övék az egész ország. Pedig nem. Franciaország végül győzedelmeskedni fog. Nancy hitette ezt el vele. Milyen lenne az élete nélküle? Henri megborzongott. Szürke és borzalmas.

Na és persze Nancy a jelek szerint jó barátságban volt a feketézőkkel. Így aztán mindig került friss hús az asztalukra, és rendszeresen vendégül látták a barátaikat, akiknek se pénzük, se kapcsolataik nem voltak. Henri szinte biztos volt benne, hogy az elmúlt egy évben egyszer sem vacsoráztak otthon kettesben.

Kopogtattak az ajtón.

– Mi van? – mordult fel Henri ingerülten, azt hitte ugyanis, hogy a nővére összegyűjtötte minden bátorságát egy utolsó rohamhoz.

Nancy úgy csusszant be az ajtón, akár egy macska. Alig tíz perce lehetett a házban, de már fel volt tűzve a haja, mondhatni, keretbe fogta szív alakú arcát; vastag, cseresznyeszínű ajka fehérre púderezett bőre miatt csak még szebben piroslott; hosszú, földig érő kék ruhája remekül kiemelte formás keblét és csípőjét.

– Mostantól fogva mindig így fogadsz majd, ha bekopogtatok hozzád, Henri?

A férfi csillogó szemmel lépett oda hozzá, de Nancy felemelte a kezét.

– Nehogy összekócolj, te szörnyeteg! Csak szólni akartam, készen állok arra, hogy tisztességes asszony legyek, feltéve persze, hogy Gabrielle-nek nem sikerült lebeszélnie. – Kacsintott egyet. – De most láttam odalent, hogy a zsebkendőjébe szipog, szóval azt gyanítom, kudarcot vallott.

Henri megfogta Nancy derekát, érezte, hogy a kék selyem végigsiklik a bőrén, de most meg sem próbálta megcsókolni a jövendőbelijét.

– Hogy mehettél ma el, Nancy? A legnagyobb felfordulásban? Az esküvőnk napján?

Nancy a férfi szájára tette a kezét.

– Bocsánat, de ne morogj már, vén medve. Fontos dologról volt szó, legalábbis nekem. Most már itthon vagyok.

– Láttad az új plakátokat? Százezer frankot ajánlanak a Fehér Egérért. A jelek szerint sokan felfigyeltek arra, hogy kiszabadítottad a foglyokat Puget-ben.

– Megérte – felelte Nancy, és gyöngéden lefejtette Henri kezét a derekáról, mielőtt még a szorítása kárt tett volna a finom – és rendkívül drága – selyemben. – Azok az emberek most tehetnek valamit. De az a brit repülős egy seggfej volt. A koszt miatt panaszkodott, meg hogy milyen zsúfolt a biztonságos ház. Mintha nem az életünket kockáztattuk volna, hogy megmentsük őket.

Henri tett egy lépést hátra. Gabrielle állandóan azokról a nőkről beszélt, akiket Nancy helyett választhatott volna: gyönyörű, elegáns, engedelmes francia lányokról. Odafigyeltek volna a pénzre, és szép csendben ültek volna otthon. De ha Nancyre gondolt, a világ összes nője nyomban eltűnt. A belőle áradó tűz, a kegyetlenül csípős nyelve. A tántoríthatatlan bátorsága. Úgy szállt szembe a világgal, akár egy profi bokszoló. De ha egy összevert képű, nagydarab bunyósra gondolt, majd erre a kék selyembe öltözött, vörösre rúzsozott szájú, gyönyörű, fiatal nőre nézett, önkéntelenül is nevetnie kellett. Nancy kérdőn nézett rá.

– Nem illik hozzád a Fehér Egér név, Nancy. Te oroszlán vagy. Na, összeházasodunk?

Belebújt a szmokingzakóba, Nancy pedig odalépett hozzá, hogy megigazítsa a nyakkendőjét. Henri magába szívta a nő meleg bőréből áradó Chanel-illatot.

– Igen, Monsieur Fiocca. Bizony, hogy összeházasodunk.

*

Az Hotel du Louvre et Paix-ben rendezett parti igazi diadal volt. Még Henri rokonainak savanyú ábrázata sem tudta elrontani az örömteli, tökéletes győzelmet. Ha voltak is olyanok, akikben felmerült, hogy ugyan hogy tudta az új Madame Fiocca rátenni a kezét a hatalmas vagyonra, megtartották maguknak a kérdéseiket, és teljes erőbedobással adták át magukat az élvezeteknek.

Nancyt átjárta a boldogság. Tudta, hogy majd mindenki erről a partiról fog beszélni a városban, és azt is tudta, hogy büszkévé tette Henrit. Megérte az a sok-sok óra, amelyet azzal töltött, hogy séfekkel, virágkötőkkel és varrónőkkel tárgyalt és veszekedett. Tessék, Marseille! Az asztal alatt megfogta Henri kezét a csillogó bálteremben. A férfi éppen elfordult tőle, az egyik hajógyári igazgatóval vicceket meséltek egymásnak, de azért megszorította Nancy kezét, és hüvelykujjával megsimogatta a tenyerét úgy, hogy Nancy beleborzongott.

– Madame Fiocca – szólalt meg egy hang a könyökénél. Bernard volt az, a főúr, az egyik legkedvesebb barátja. Hátralépett, hogy utat adjon a pincérnek, aki az asztal sarkára tette a jegesvödröt, aztán tiszta poharakat tett Nancy és Henri elé. Kivette a jégből a lehűtött üveget, megmutatta Nancynek, majd miután az bólintott, kinyitotta. A gyakorlott kezek eltávolították a dugót, és a pincér töltött mindkettejüknek.

Henri elfordult a barátjától, megnézte a címkét, az évjáratot, aztán hangosan felnevetett.

– Hát ezt meg hogy csináltad, Nancy?

– Mondtam, hogy ma nagyon fontos küldetésem volt, vén medve.

Henri a fejét csóválva vette el a poharat Bernard-tól, és közben kicsit kényszeredetten mosolygott.

Nancy felállt, és egy villával megkocogtatta teli poharát. A szeme sarkából látta, hogy Gabrielle és a mellette ülő, ugyanolyan barátságtalan apja megmerevednek. A menyasszony mond tósztot? Ki hallott már ilyet? A fenébe, akkor is tósztot fog mondani!

Intett a kezével.

– Csöndet, fiúk!

A zenekarvezető nyomban leintette a zenészeket, és Nancy kuncogó barátai, ha nehezen is, de elcsöndesedtek. Nancy felemelte a poharát.

– Köszönöm! Az apám nem tudott eljönni, de üdvözletét küldi Sydney-ből. – Ezt nem tudhatta, ugyanis ötéves kora óta nem látta az apját. – Anyámat pedig nem hívtam meg. Ha ismernétek, tudnátok, hogy milyen jót tettem veletek. – Az az aszott öregasszony az ócska, nyamvadt kis házában, egyik kezében a Bibliával, a másikban meg a pálcával. Pusztuljon ott, ahol van. – Úgyhogy megpróbálok én valamiféle rendes tósztot mondani. Emelem poharamat a férjemre – egy pillanatra elhallgatott, mert sokan éljeneztek, füttyögettek – ezzel az 1928-as Kruggal, mert ilyet rendelt azon az estén, amikor megismerkedtünk, amikor Franciaország még szabad volt. De hiába dúl háború, hiába vannak nácik az utcáinkon, én azt mondom nektek ma este, hogy amíg a szívünkben szabadok vagyunk, addig még Franciaország is szabad. Henri, tudom, nem könnyű velem, költséges és gyakran idegesítő feleség vagyok, de te vagy az én kősziklám, és olyan életünk lesz, ami méltó ehhez a pompás italhoz. Megígérem.

Henri is felállt, odakoccintotta a poharát Nancyéhez, és egymás szemébe néztek. Rajtuk kívül nem volt más a világon.

– Madame Fiocca – mondta Henri, és belekortyolt a pezsgőbe.

A tömegben valaki hangosan felsóhajtott, és még Nancy is azt érezte, hogy bármilyen érzelgős dolog is ez, könnybe lábad a szeme. Nem! Ma este mulatni kell.

– A pokolba az illendőséggel! – kiáltott, és felhajtotta a pezsgőt, majd a legszebb, legszélesebb, legellenállhatatlanabb mosolyával nézett az egybegyűltekre.

Éljeneztek, kurjongattak mindannyian: teli torokból, dacosan. A zenekarvezető elkapta a pillanatot, és intett, mire a zenészek belekezdtek a When the Saints Go Marching In gyorsított változatába. A pincérek nekiláttak leszedni az asztalokat, majd arrébb tolták őket, hogy kezdődhessék a tánc; Nancy legkevésbé rangos barátai segítettek nekik, alkoholmámoros lelkesedéssel.

Henri letette a poharát az asztalra, és megcsókolta a feleségét. Nancy a szeme sarkából látta, hogy Gabrielle a szemét törülgeti egy vászonzsebkendővel, úgyhogy szenvedélyesen visszacsókolta a férjét, és úgy zuhant a karjaiba, akár egy hollywoodi sztár. A taps és az üdvrivalgás olyan hangos volt, hogy még a parton is lehetett hallani.

3.

Eltelt még egy óra, mire Nancy beszélni tudott Philippe-pel és Antoine-nal arról, hogy mit látott az Óvárosban.

A sötét hajú Antoine vékony volt ugyan, de keskeny vállán szálkás izmok dudorodtak. Ő volt az egyik legsikeresebb embercsempész délen. Nancyvel dolgozott, meg egy Garrow nevű skóttal, akivel Nancy sosem találkozott, és a belga ellenállás egyik tagjával, O’Learyvel. Mindannyian szökevényeknek segítettek elszigetelt biztonságos házakba jutni, illetve számtalan alkalommal szervezték meg, hogy a vezetők kíséretével, a Pireneusokon átvágva Spanyolországba, viszonylagos biztonságba kerüljenek. Az alacsonyabb, kerek arcú, napbarnított Philippe, aki mindig úgy nézett ki, mintha most jött volna a mezőről, még akkor is, ha éppen szmokingba öltözött, kiváló hamisító volt. Minden áldott nap újabb és újabb, majdnem hibátlan igazolványok, tartózkodási engedélyek, úti okmányok kerültek ki alagsori műhelyéből, így azok a szerencsések, akik találtak barátokat az ellenállás tagjai között, elutazhattak vonaton meg távolsági buszokon a névtelen homályba, vagy egyik franciaországi biztonságos házból a másikba, amíg fel nem jutottak egy Angliába tartó hajóra.

– Egyszerűen agyonlőtték – mondta Nancy. – Az istenverte utca közepén. Már a látszatát sem próbálják meg fenntartani a törvényességnek. – Közvetlenül mögöttük egy pezsgősdugó pukkant, mire Antoine megmerevedett, aztán megvonta a vállát.

Annyira el vannak gyötörve, hogy már dühösek sem tudnak lenni, állapította meg magában Nancy, és a poharát nyújtotta. Nem szabad hagyni, hogy csillapodjon a dühöm.

Az egyik arra járó pincér észrevette, és Nancy hallotta, hogy az ital sercegve, pezsegve a poharába ömlik. Olyan hang volt, mint amikor a halott fiúra gondolt, és szinte hallotta a saját vérét sisteregni a fülében. Szürke. Vörös. Sárga. Az égbolt kékje. Újra átélte a szörnyűség minden percét.

– Aggódom – mondta Antoine. – A múlt hónapban az egyre gyakoribb járőrözés miatt háromszor is vissza kellett fordulniuk a vezetőknek, amikor éppen menekítettek volna valakit. Talán alá kellene merülnünk. Felfüggeszteni minden akciót, lassítani. Valaki köp. Vagy valaki óvatlan.

Nancy érezte, hogy a férfi rámered.

– Ne nézz rám! Még azt sem mondom el nektek, honnan van a steak, amit az asztalomnál esztek. Nálam senki sem tart jobban titkot. – A pohár fölött rákacsintott Antoine-ra.

– De azért Antoine-nak igaza van – jegyezte meg Philippe zsémbesen. Úgy tartotta hatalmas kezében a pezsgőspoharat, mintha attól félne, hogy mindjárt felrobban. – Nancy, van egy új kémvadász a Gestapónál Marseille-ben. Böhmnek hívják. Párizsban egy-két hét alatt elintézte a legjobb hálózatunkat. Csak néhány embernek sikerült elmenekülnie. A fickó keleten is volt, most meg itt van. A Fehér Egeret akarja elkapni. Téged. Óvatosnak kell lennünk.

Óvatosnak. Mindenki azt akarta, hogy Nancy legyen óvatos, összeszorított térddel, ölbe tett kézzel üljön a szék peremén, és ne nézzen senki szemébe. Majd, ha fagy!

– Nyugi, fiúk. Nem fog megtalálni. Mindenki tudja, hogy én csak egy lány vagyok, költséges szokásokkal és gazdag férjjel. Ki látná a Fehér Egeret, amikor azt látja, hogy Madame Fiocca vásárolgat?

– Nancy, vedd ezt komolyan – mondta Antoine feddőn. – Ez nem játék. És ha a Gestapo nem is gyanakszik rád, mi van a sok férfival körülötted? Azt hiszed, Henri továbbra is úgy szállítja nekünk a vagyona felét, hogy senki sem veszi észre?

Ez fájt. De Henri felnőtt ember, szögezte le magában Nancy, maga hozza a döntéseit. Viszont az is igaz, hogy Henri is állandóan arra figyelmezteti, legyen óvatos, ő meg tovább feszíti a húrt, de mégis…

– Csak úgy lehet legyőzni azt, aki szórakozik veled, hogy orrba vágod – jelentette ki. – Ezt mindenki megtanulhatta az iskolaudvaron – tette hozzá, és dacosan, mérgesen csillogott a szeme. Valaki megérintette a vállát, megfordult. A férje volt az. Hogy tud ilyen elegáns és nyugodt lenni, miután megittak egy vödörnyi pezsgőt? Az összes férfi részegnek és idétlennek tűnt mellette. A hirtelen támadt büszkeség elűzte Nancy haragját.

– Nancy, megígérted, hogy ma nem lesz szó a munkáról! – A férfi Philippe-re és Antoine-ra nézett. Úgy álltak egyik lábukról a másikra, mint holmi kis nebulók.

– Arra figyelmeztettük Nancyt, hogy legyen óvatos, Monsieur Fiocca – mondta Antoine.

Henri rájuk mosolygott

– Sok szerencsét! Remélem, több sikerrel járnak, mint én. Táncolunk, drágám?

Nancy megfogta a férje kezét, intett Antoine-nak és Philippe-nek. A fenébe az óvatossággal! Henri igazi hős, és tud vigyázni magára, ő meg nem fog lassítani, ha csak még egy lehetősége is lesz odacsapni a náciknak.

A vendégek arrébb húzódtak, hogy utat adjanak a keringőzni készülő, frissen egybekelt párnak. Henri csodásan táncolt. Nancy csak hagyta, hogy vezesse a csillogó táncparketten. A férfi karjaiba omlott – mintha repültek volna, olyan volt. Amikor kinyitotta a szemét, Henri meredten nézett rá, de olyan pillantással, hogy Nancy sejtette, mire számíthat.

– Most le fogsz szidni?

Henri keze egy picivel jobban szorította Nancy csípőjét.

– Azt hiszem, kénytelen vagyok. Az esküvői vacsorán az ellenállás tagjaival töltöd az idődet. Az életedet kockáztatod egy üveg Krugért.

Nancy elkerekedett szemmel nézett rá. Még mindig csak játszadoztak, rettentő szórakoztatónak találták az egészet: a háborút, a veszélyt, Henrit mint bölcs férjet, aki a fejét csóválja fiatal felesége túlzásait látva.

– Ők a barátaim, a pezsgőt pedig neked hoztam, drágám.

– Nincs szükségem pezsgőre, Nancy. – Henri most komolyan beszélt. – Rád van szükségem.

Közelebb húzta magához. Odakintről sistergő hang hallatszott, mintha nyári misztrál szél támadna, de aztán… hatalmas robbanás. A csillárok megremegtek, a mennyezetről finom gipszpor hullott le.

Henri elengedte Nancy derekát, megfogta a kezét és felemelte.

– Bernard, mes amies,{1} még több pezsgőt és Vive la France!{2}

A vendégsereg újra összegyűjtötte a bátorságát, és mindenki kiabálni, éljenezni kezdett. A zenekar könnyed, gyors számba fogott, a táncosok hatalmas porfelhőben pörögtek-forogtak a parketten. Nancy hátravetve a fejét, hangosan nevetett, és hagyta, hadd vigyék a fények, Henri erős keze, a mámorító alkohol.

Hiába táncolt négy órán keresztül, Henri ragaszkodott hozzá, hogy legalább egy küszöbön átvigye a feleségét. Felemelte Nancyt, bevitte a hálószobába, aztán gyöngéden letette a vastag szőnyegre.

Nancy a férfi mellkasára tette a kezét.

– Henri, nagyon fontos dolgot kell kérnem tőled. Szükségem van a segítségedre.

A férje a homlokát ráncolta. Ez jellemző Nancyre: mindig megtalálja a megfelelő pillanatot, hogy valami botrányosat és veszélyeset kérjen. Még több pénzt. Vagy azt, hogy az Alpokban lévő házukban bújtathassa el a szökött foglyokat. Vagy arra akarja használni az ő üzleti kapcsolatait, hogy fegyvereket és embereket csempésszen át a határon. Vagy kötvényt szeretne, hogy egy újabb zsidó családnak vásároljon biztonságot Angliában. Nancy figyelte, hogyan készül a támadásra, és mielőtt megfordult volna, elmosolyodott.

– Nem érem el a cipzárt…

Henri halkan nevetett, majd lassú mozdulattal odanyúlt, lehúzta a cipzárt, ujjai végigsimítottak felesége csupasz bőrén. Közelebb húzódott hozzá, és belecsókolt a nyakába.

– Henri, nem kérek bocsánatot, amiért az vagyok, aki vagyok. Tudtad, hogy kit veszel feleségül – mondta Nancy, beledőlve a férfi karjaiba.

– Nem is kérnék ilyet tőled. – Henri kásás hangjából csak úgy sütött a vágy. Megsimogatta a nő csípőjét, aztán a hasára simította a tenyerét.

Nancyben olyan erős vágy gerjedt, hogy szinte fájt a férfi érintése.

– Ne haragudj rám. Sajnálom, hogy nem tudok olyan lenni, mint a többi feleség. Szörnyű arra gondolnom, hogy fájdalmat okozok neked. De arra még szörnyűbb, hogy győzni hagyjuk azokat a szemét disznókat. Nem győzhetnek. Nem fogok hazudni neked, és nem mondom azt, hogy abbahagyom. Képtelen lennék rá.

Henri felsóhajtott, és szembefordult a feleségével.

– Csak azt ígérd meg, hogy megpróbálsz óvatos lenni. Erre képes vagy? – Hangja csupa gyöngédség volt.

Nancy bólintott.

Henri a szoba sarkában, az ablak mellett álló kicsi pamlaghoz és asztalhoz vezette, majd leült mellé.

Nancy felhúzta a ruháját, hogy rá tudjon ülni lovaglóülésben a férje combjára. Kivette a csatot a hajából, aztán hagyta, hogy a selyemruha lecsússzon egészen a derekáig.

– Henri Fiocca, én rohadtul szeretlek.

A férfi belemarkolt a hajába, magához húzta és megcsókolta. Szenvedélyesen.

4.

Frederick Markus Böhm őrnagy letette a telefonkagylót. Azért hívták, hogy közöljék vele: az Óváros megtisztításáról szóló jelentés másnap reggel a Rue Paradis-i irodájában várja az íróasztalán. De már most világos volt, hogy a művelet sikeresen zajlott le.

Mielőtt Böhm megérkezett volna Marseille-be, úgy tűnt, hogy a német megszállók egyetlen embert sem tudnak kézre keríteni abban a patkányfészekben. Követik a gyanúsítottat, aztán úgy jönnek el onnan, ha egyáltalán sikerül eljönni, hogy nem kaptak el senkit, viszont az utcán őgyelgő munkások nagy gyönyörűségére a nyakukba kapnak egy vödör szart valamelyik emeleti ablakból. Böhm meghallgatta az emberei jelentéseit és panaszait, a francia hatóságok kifogásait, aztán kiadta a parancsokat.

Amikor megjelentek a falakon a hivatalos hirdetmények az evakuálásról, az Óváros lakóinak talán a fele ment el a pokrócaival meg edényeivel. A többiek nagy részét letartóztatták, majd vonatokba zsuppolták, hogy a táborokba szállítsák őket. Az, hogy milyen sok külföldi és francia zsidót találtak az Óvárosban, ékesen bizonyította – ha egyáltalán szükség volt bizonyítékra –, hogy milyen kapkodva hajtották végre az új rendeleteket az elmúlt hónapokban. Azokat, akik harcoltak, menekültek vagy elrejtőztek, agyonlőtték. Böhm volt Herkules, aki három nap alatt kitakarította a szart a városból.

A telefonasztalka fölött függő, mahagónikeretes tükörbe pillantott, és végigsimított a haján. Meglátta a tükörben, hogy mögötte nyitva van a lánya szobájának az ajtaja. Csöndes léptekkel odament és benézett.

A telefon nem ébresztette fel a kislányt. Sonia összegömbölyödve feküdt a paplan alatt, mélyen aludt, magához szorította a plüssnyusziját. Lágy arcvonásai mintha azt mutatták volna, hogy koncentrál – ugyanilyen kifejezés volt az arcán, amikor az ebédlőasztalnál ült a vacsora előtti csöndes órákban, és rajzolt, vagy nagy, kövér betűivel levelet írt berlini barátainak. Egy gyerek törékeny ártatlansága. Vállalva a kockázatot, hogy felébreszti, Böhm belépett a szobába, megsimogatta a kislány puha haját, és homlokon csókolta. Legyen biztonságban, éljen békés, védett életet.

Amilyen halkan csak tudta, becsukta az ajtót, és visszament a nappaliba. Amikor megérkezett Marseille-be, egy szép lakásban szállásolták el a feleségével és a lányával a Gestapo Rue Paradis-i központja közelében. Azok után, hogy Lengyelországban milyen körülmények között voltak kénytelenek élni, ez valóságos luxusnak tűnt. A kis család egy elegánsan bebútorozott, ötszobás lakást kapott, annak elismeréseként, hogy Böhm milyen sikerrel leplezte le a Párizsban működő külföldi kémhálózatot, és milyen szigorú fegyelmet tartott az Einsatzgruppen-nél keleten; de az őrnagy készséggel elismerte, hogy felesége kiváló pártkapcsolatainak is köszönhető a lakás.

Az asszony most ott ült a kandalló mellett a hangulatosan megvilágított nappaliban, egy bonyolult hímzésen dolgozott, és ő is majdnem úgy nézett ki, mint egy gyerek. Amikor a férje belépett, félretette a kézimunkát, felállt, és odalépett a tálalóhoz, hogy töltsön neki egy pohárkával. Böhm leült a kandalló másik oldalán álló karosszékbe, és közben elégedetten gyönyörködött a nő kecses alakjában, formás lábában.

– Heller százados elnézést kért, amiért ilyen későn telefonált, Eva. Reméli, hogy nem zavart bennünket.

Az asszony hozott neki egy pohár whiskyt, majd amikor Böhm elvette, lehajolt, hogy megcsókolja.

– Kedves tőle, de egyáltalán nem zavart. Te is tudod.

Böhm a hangja miatt szeretett bele: halk, dallamos, magabiztos volt, de egyáltalán nem fennhéjázó. Megfogta a kezét, és ajkával finoman végigsimított az ujjain.

– Miért mosolyogsz? – kérdezte az asszony, miközben visszaült a karosszékébe, és felemelte a hímzőkosarat.

– Hálás vagyok a sorsnak, hogy ilyen társat adott. – Böhm belekortyolt a whiskybe. Akkor vált szokásává a whiskyivás, amikor a doktori tanulmányait végezte Angliában. Az ital zamata visszahozta a kollégiumi szobák, a társaival folytatott késő esti beszélgetések emlékeit.

– Engem vagy Hellert? – Eva felpillantott rá.

Böhm felemelte a poharát, és az asszony felé tartotta.

– Most rád gondoltam, drágám.

Az asszony bólintott, jólesett neki a bók, majd mintha hirtelen gondolkodóba esett volna

– De szerintem Hellernek is nagy hasznát veszed.

Böhm eltűnődött a helyettesén, miközben az italát kortyolgatta. Heller kisméretű, kerek szemüveget viselt, de máskülönben egészséges fiatalembernek tűnt. Világos bőrű és izmos volt, semmi sem utalt arra, hogy hajlamos lenne az elhízásra. Böhm akkor kezdett vele dolgozni, amikor megérkezett Marseille-be, és a fiatalember egyelőre nagyon rátermettnek bizonyult. Kiválóan megtanult franciául, amikor jogot hallgatott Grenoble-ban, és természetesen tántoríthatatlanul hitt a dicső náci eszmében. Kerek szemüvegének köszönhetően úgy nézett ki, mint egy tudós, de kíméletlen és roppant találékony kihallgató volt. Böhm csodálta ezért: szolid megjelenésű férfi, akiben ennyi erőszak buzog. A meglepő felfedezés, hogy ez a vékony, könyvmoly külsejű fiatalember ilyen irtózatos fájdalmat tud okozni, annyira meglepte a foglyokat, talán még a fájdalomnál is jobban, hogy beszélni kezdtek.

– Bizony. Remekül érti a dolgát.

Eva befűzött egy szálat, és szétterítette maga előtt a kézimunkát, amelyen korábban dolgozott. Böhm ekkor látta meg, hogy a hímzés egy kis tanyát ábrázol, az udvarban csirkék, a háttérben fák és dombok. A Würzburg környéki tájra emlékeztette. Talán majd a háború után, ha nem megy vissza Cambridge-be, ott fejezi be a kutatásait, és ilyen szerény körülmények között fognak élni.

– Tennünk kellene valamit érte, nem gondolod? – szólalt meg Eva. – Írok Gottfried bácsinak, és megemlítem a nevét. – Észrevette, hogy a férje a hímzést nézi. – Sonia legfrissebb remekműve, csak itt-ott kell kicsit kiigazítani. Be fogja keretezni, és majd neked adja. Meg kell majd lepődnöd.

– Rendben.

Eva nekilátott, hogy elpakolja a kézimunkát, és kissé bizonytalan hangon folytatta.

– Ma levelet kaptam Gottfriedtól. Azt írja, semmi reménye a 6. hadseregnek Sztálingrádnál. El kellene olvasnod, mit ír arról, milyen áldozatokat vállalnak. Nagyon megindító.

Böhm felhörpintette az utolsó kortyot. Micsoda áldozatokat követeltek már a harcok eddig is! Letette a poharát a fényesen csillogó dohányzóasztalra. Semmi kétsége sem volt afelől, hogy megnyerik a háborút. A britek végül meg fogják érteni, hogy csak akkor győzhetik le a kommunizmust, ha csatlakoznak a németekhez a Szovjetunió elleni harcban. Abban a hatalmas, barbár országban minden hadászati nehézség csak átmeneti lehet. A szlávok menthetetlenek, nincs más érdemük, csak az, hogy jól tűrik a szenvedést.

Eva még mindig őt nézte, és azt kérdezte:

– Szerinted szégyellnem kellene, hogy nagyon hálás vagyok, amiért Franciaországban vagyunk, és nem ott?

– Nem, drágám. Úgy is tisztelhetjük őket, amiért ilyen áldozatot vállalnak, hogy közben nem osztozunk a szenvedésükben.

– Kérsz még egy pohárral?

Nagy volt a kísértés.

– Köszönöm, nem. Tiszta fejre van szükségem, sok még a dolgom.

Derű bujkált a hangjában, de igazat mondott. Az Óváros megtisztítása kiválóan indult, de Böhm tudta, hogy az ellenállásnak mélyre nyúló gyökerei vannak Marseille-ben. Lehetséges, hogy nem fognak elkárhozni a franciák, ám az biztos, hogy dekadens és korrupt népség. A németek magukba szívták a Távol-Kelet bölcsességét, és annak révén tudták tökéletesen megérteni, milyen sors rendeltetett nekik, de a franciák a keleti fényűzés bűvkörébe kerültek, s érzéki, lázas álmokat kergetnek, amelyek belülről rohasztják meg őket.

– Hamarosan kész a vacsorád. Szerinted sikerült elfogni ezt az egeret?

A legendás egér, aki oly sok szökevényt és menekültet vitt át Spanyolországba, és aki oly sok lyukat rágott a hálóba, amelyet a németek Dél-Franciaországban feszítettek ki.

– Talán igen. Idővel majd kiderül.

5.

A hold ezüstös fénnyel vonta be a tengert. A jelenlegi akció időpontját illetően Nancynek nem volt sok választása, de szerencséjük lett. Olyan tiszta volt az ég, hogy zseblámpák nélkül, a holdfénynél tudták követni az ösvényt.

Antoine egy toulouse-i kapcsolattól hozta az üzenetet. Egy brit tengeralattjáró jelenik meg a partnál, hogy szökött foglyokat vegyen fel, maximum tizenötöt. Ezen a napon, ebben az időpontban bukkan fel a partnál, jelez, majd válaszra vár.

Ezután puszta bizalom kérdése az egész. Bízni kell abban, hogy az üzenet valódi, nem csapda; hogy a megfelelő helyen, a megfelelő időben vannak, a helyes kódokkal; hogy akikkel Nancy beszélt, amikor felvette a kapcsolatot a szökött foglyokkal, hallgatnak, mint a sír, nem mondanak senkinek semmit az akcióról.

És persze abban is bízni kell, hogy amikor a britek azt mondják, tizenöt embert tudnak felvenni, valójában több helyük van. A parton, a sötétben Nancy húsz emberrel várakozott, akiknek minél hamarabb ki kellett jutniuk Franciaországból. A többségük brit volt, meg két amerikai pilóta, iowai srácok, akiknek olyan ragályos volt a humoruk, hogy Nancy rögtön megkedvelte őket. A britek közül három egy biztonságos házban húzta meg magát Montpellier közelében egy hétig, csak suttogva beszéltek, igyekeztek alig mozogni, nehogy a szomszéd, a Vichy-kormány megveszekedett híve meghalljon valamit. A többiek majd mindannyian egy észak-nyugati átmeneti táborból szöktek meg. Nancy, Philippe és Antoine hat emberre számított, de a hír elterjedt a táborban, és a többiek úgy gondolták, hogy nekik is jár egy esély. Az utolsó szökevényt egy marseille-i biztonságos háznál vették fel, bár azóta, hogy ez a Böhm nevű ember megérkezett a városba, egyik ház sem tűnt igazán biztonságosnak. Az egyik britet Gregorynak hívták, az édesanyja francia volt, és az angolok ledobták az ellenséges vonalak mögé, hogy segítsen a lojális franciáknak, de a Gestapo a második héten elkapta az utcán. Mint utóbb kiderült, a marseille-i kapcsolata megegyezett a hatóságokéval.

Egy hónapig volt a Gestapo vendége, mígnem az egyik kihallgatás közben őrült dologra szánta el magát: az elképedt őrök szeme láttára kiugrott az első emeleti ablakból. Valahogy sikerült eltűnnie a piaci tömegben, és az ottaniak megmentették. Az egyik ember sapkát adott neki, a másik a hosszú kabátját, amilyet a gazdálkodók viselnek, a harmadik meg a facipőjét. A Gestapo épületéből kitóduló egyenruhásoknak, természetesen véletlenül, útját állták az összezavarodott árusok, akik éppen egy alaposan megrakott szekér miatt veszekedtek. A szökés híre eljutott a városban még mindig működő ellenállás tagjaihoz, akik végül Nancyhez továbbították.

Gregory mormogva, motyogva, nehezen érthetően adta elő, mi történt vele, ugyanis jó néhány fogát kiverték. Normális körülmények között útnak indították volna a Pireneusokon keresztül, de semmi esélye sem lett volna átjutni. Jobb kezének minden ujjáról letépték a körmöt, a bordája megrepedt, a csuklója eltörött. Kék-zöld foltok borították az egész testét. Nancy nem tudott mást kitalálni, mint azt, hogy elrejti és eteti, s így is tett, amíg meg nem érkezett az üzenet a Királyi Haditengerészettől. Áldott legyen az Úr neve. Ő maga ment el Gregoryért, egymásba karolva sétáltak végig Marseille utcáin, a férfi összevert arcát Henri sála takarta el; vékony felsőtestén Henri felöltője, és Henri egyik kalapja alól kukucskált ki a világra. Busszal mentek a parthoz, ahol csatlakoztak a többiekhez. A férfi halkan és őszintén köszönetet mondott neki. Azután alig szólalt meg.

Nancy az órájára pillantott a holdfényben. Az átkozott Királyi Haditengerészet késik. Nem katasztrofális a helyzet, de azért az biztos, hogy késnek. Vajon mennyi ideig várhatnak itt rájuk? Ha nem jönnek, hogyan tudják még hajnal előtt elrejteni ezt a sok embert különböző biztonságos házakban? A part itt, Marseille-től keletre sziklás és meredek, nagyobbrészt mészkő, ami egészen kísérteties látvány a sötétben. A zsályabokrok és fenyőfák borította keskeny partszakasz volt a kevés helyek egyike, ahol egy csónak meg tudta közelíteni a szárazföldet. Nancy bízott benne, hogy nem lesz semmi baj. Ha eddig minden a tervek szerint alakult, most már ott van a közelben egy tengeralattjáró, csöndben várakozik a sötétben, talán egy kilométerre a parttól, hogy a Gibraltári-szoroson át elvigye ezeket az embereket Angliába, ahol majd új erőre kapnak, és folytatják a harcot.

– Késnek – állapította meg Antoine halkan.

– Jönni fognak – jelentette ki Nancy határozottan.

Valami zaj támadt a sötétben, és Philippe odalépett hozzájuk.

– Jeleztek már? Késnek.

Jézusom.

– Biztos vagy a jelben, Nancy? – kérdezte Antoine. – Nem kéne nekünk jelezni?

– Nyugodjatok már le, fiúk, a francba! – suttogta Nancy. – Nem fogunk elkezdeni zseblámpákat lengetni, hogy még valamelyik német járőr észrevegye. Ők jeleznek előbb nekünk.

– Lehet, hogy az üzenet hamis – mondta halkan Antoine. – Mi van, ha a németek küldték? Simán összeszednek mindenkit, minket, a foglyokat és a híres Fehér Egeret. Itt ücsörgünk a parton, mintha pikniket tartanánk a holdfénynél. Pont akkor jött ez az üzenet, amikor szükségünk volt rá! Nem túl szép, hogy igaz legyen?

Ez persze már Nancyben is felmerült. Mindannyian hallották a szóbeszédet: a németek rádiókat lopnak, és hamis üzeneteket küldenek Londonba meg vissza, aztán lecsapnak a raktárakra, begyűjtik az ellenállás harcosait meg a foglyokat – olyan könnyedén, ahogyan a kissrácok almát szednek le a fáról.

– Ha a németek jönnének – mondta Nancy tiszta hangon és hideg dühvel –, akkor holtbiztos, hogy nem késnének.

Philippe felhorkant, de Nancy szinte látta az arcán átfutó, kissé vonakodó mosolyt.

– Jól van, Nancy – felelte a férfi. – De azt nem mondhatod, hogy nem egyre nehezebb a helyzet. Böhm legalább tíz olyan embert kapcsolt le, akit ismerek. Mikor fog elkapni valakit, aki tud rólunk? Túl sok embert vontunk be mostanra. Van az a férfi, tudod, Henri mondta, hogy beszéljek vele a gyárban, Michaelnek hívják. Hát, nem tetszik nekem. Túlzottan indulatos.

– Most azért panaszkodsz, mert a franciák végre összekapták magukat és harcolnak? – Nancy nagyon mérges lett. – Ha Henri azt mondta, hogy beszélj vele, akkor minden rendben van azzal a fickóval.

– Henri jó ember, de romantikus alkat – állította Philippe. – Azt hiszi, hogy a szíve mélyén minden francia az ellenállás harcosa. Nem akarja elhinni, hogy nekünk is vannak fasisztáink. Az egyik csendőr a sok közül, akit a férjed pénzével vesztegetünk meg rendszeresen, végül mondani fog valamit. Nem kellett volna lefizetnünk őket, hogy tartsák szabadon ma este a part menti utat. Szívesebben vállaltam volna a kockázatot, hogy rendőrjárőrbe botlunk.

Antoine csak cöcögött, de Philippe-nek igaza volt. Ami egyáltalán nem segített a helyzeten. Antoine maga döntött, és úgy fizette le a csendőröket, hogy nekik nem is szólt. Esküdözött, hogy teljesen megbízik a férfiben, akinek pénzt adott, az illető igazi francia hazafi. De hát akkor, ugye, felmerül a kérdés: miért kellett egyáltalán megvesztegetni, ha olyan nagy patrióta?

– Nancy!

Nancy meresztette a szemét, és meglátta: zseblámpa fénye villant talán úgy száz méterre a parttól. Három rövid villanás, aztán egy hosszabb. Bekapcsolta a saját lámpáját és a vízre irányította. Két hosszabb villanás. Aztán megint kikapcsolta. Várakoztak.

Úgy tűnt, rettenetesen hosszú idő telt el, mire meghallotta a fodrozódó víz hangját, aztán pedig a kavics ropogását, ahogy kihúztak egy csónakot a partra. Nancy elindult a hang irányába. A legénység két evezősből állt, és még egy férfiből, akiről azt gyanította, hogy tiszt lehet. Mindannyian olyan gyapjúnadrágot és vászonkabátot viseltek, mint a helyi halászok.

– Indulhat a mulatság? – kérdezte Nancy.

– Egy nő, a mindenit – hangzott a válasz. – Jóságos ég! Maga angol?

– Ausztrál. Hosszú történet.

A tiszt bólintott. Nem ez volt a legmegfelelőbb alkalom a csevegésre.

– Hány csomag?

– Húsz. Egy különleges küldemény a Gestapótól, és a Nénikénk küldött egy extra csomagot a táborból. El tudják vinni mindet?

A tiszt nem válaszolt rögtön, majd határozott hangon mondta:

– Megoldjuk. És bocs a késésért, járőrök voltak mindenfelé a parton. Ezentúl nem lesz jó ez az útvonal. Most már túl nagy a kockázat, hogy itt vegyünk fel szökevényeket.

Nancy hátrafordult, intett a többieknek, hogy jöjjenek elő a rejtekhelyükről, és közben válaszolt:

– A szemét disznók miatt már a Pireneusokon is szinte lehetetlen átjutni. Igyekezzenek, és nyerjék meg ezt az átkozott háborút, jó?

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt.

A férfi elégedetten bólintott, amikor látta, hogy a bokrok mögül előbújó emberek katonás rendben jönnek a csónakhoz, ahová aztán az emberei besegítik őket.

– Szép kis felvonulás.

Mintha nem akart volna véget érni a kettesével érkező emberek sora. A tiszt öt másodpercenként az órájára pillantott. Az emberei igyekeztek úgy elhelyezni a szökevényeket a csónakban, hogy még az utolsó háromnak is jusson hely. Gregory szállt be utoljára, és amikor elment Nancy mellett, megfogta, majd megszorította a kezét. Az egyik evezős éppen be akarta segíteni a csónak oldalába, amikor a parti út felől rájuk vetült egy keresőlámpa fénye. Aztán izgatott kiáltozások németül a magasból.

– Ideje indulni – mondta a tiszt nyomban.

Az egyik embere beugrott a vízbe, aztán a tiszttel együtt tolni kezdték a túlterhelt csónakot; a vállukkal feszültek neki, taposták a vizet a koromsötétben, felkavarták a nedves homokot.

Puskagolyók repültek, süvítettek, majd csapódtak mellettük a vízbe, ahogy bevetették magukat csónakba, és a tiszt utasította az embereit, hogy szaporán húzzák az evezőket.

Nancy megfordult, és futni kezdett a fák felé. A keresőlámpa fénye feléjük mozdult, ő pedig azért imádkozott magában, nehogy megtalálja. Hála Istennek, nem sikerült. A csónakot keresték. Az árnyékban Nancy megpillantotta Antoine-t, aki a hátán fekve tüzelt a fény irányába.

A francba, ez ugatás volt? Nehogy már kutyáik is legyenek!

Nancy lekuporodott a zsályabokrok tövében, aztán hátrafordult, hogy megnézze, hogyan boldogulnak a tengerészek. A csónak még mindig a keresőlámpa fényében haladt, és benne legalább az egyik utas természetellenes módon görnyedt össze. Nyílt célpontként szolgáltak a németeknek.

– Gyerünk, Antoine – mormogta Nancy összeszorított szájjal, miközben a férfit figyelte, de még nem mert megmozdulni. Próbáljon meg visszakapaszkodni az útra? És aztán a járőr mögé kerül, és a revolverével kilövi a keresőfényt?

Antoine lassan kiengedte a levegőt, aztán meghúzta a ravaszt. Üvegcsörömpölés zaja odafent, aztán kialudt a fény.

– Csodálatos vagy! – mondta Nancy hangosan. – De most tűnjünk el innen, jó?

Már hallották is a németek kiabálását, megindultak feléjük a lejtőn. Nehezen haladtak, mintha nem találnák a vízhez vezető ide-oda kanyargó ösvényt, ami meredek volt, és szúrós tüskék szegélyezték. Nancy azért drukkolt magában, hogy törjék ki a nyakukat a rohadékok.

Philippe megragadta a karját. A part mentén, keleti irányban semmi sem állta az útjukat, errefelé indultak meg futva, leszegett fejjel. Nancy azt érezte, hogy szinte lüktet a vére az izgalomtól. Ez jobb, mint kacéran flörtölve átjutni az ellenőrzőpontokon! Úgy tűnt, gondolkodnia sem kell, a lába mintha magától is tudta volna, merre vezet az ösvény. A közelében, a sötétben süvítő golyók nyávogó hangot adtak, akár a kiscicák. Ettől nevethetnékje támadt.

A járőrök – mert csak egy véletlenül errefelé bóklászó katonai járőr lehetett, hiszen ha csapdát állítottak volna nekik, mindannyian halottak lennének már – még mindig a távolodó csónakra tüzeltek, pedig már nem is látták, hol van. Nancy úgy tippelte, hogy csak két katona jön lefelé a sűrű fűben, a borókabokrok és babérfák között. Aztán azt látta, hogy felülről rájuk vetül egy zseblámpa fénye. Kiáltás, majd lövés. Nancy hallotta, hogy Antoine levegő után kapkod. Nyomban megpördült. A férfi leroskadt a keskeny ösvényen, és csak a bozót tartotta vissza attól, hogy leguruljon a meredek sziklaparton a vízbe.

– Philippe, segíts! – suttogta a sötétben Nancy, amilyen hangosan csak merte, és már látta is a társa árnyékát, amint elindult visszafelé.

– Ide! Erre! Meglógnak!

A felettük húzódó ösvényen közeledő férfinak válaszoltak a kollégái. Philippe a hang és a fény irányába célozva meghúzta a ravaszt. A zseblámpa fénye kialudt, így Philippe nem találhatta el a célpontot, és a katona ismét a barátait szólította. A hangjából úgy tűnt, mintha szinte megszédült volna az izgatottságtól.

Antoine eltolta Nancyt.

– Menj, menj már!

– A nagy büdös francot megyek!

Nancy lehajolt, hogy átkarolja a férfi vállát, miközben Philippe vakon lövöldözött a hang irányába.

– Segíts talpra állítani – mondta neki Nancy, de Antoine gyorsabb volt. Előrántotta a zsebéből a revolverét, a revolvert, amiért Henri fizetett, a revolvert, amit maga Nancy adott neki oda, és betette a csövét a szájába, aztán meghúzta a ravaszt.

Olyan villámgyorsan történt, hogy Nancy fel sem fogta. Mozdulatlanná dermedt, és annyira megdöbbent, hogy sikítani sem tudott. Philippe felüvöltött, és megint a sötétbe tüzelt. Újabb zseblámpák közeledtek a felettük húzódó ösvényen. Philippe újra megragadta Nancy karját, és talpra rántotta, aztán maga előtt lökte, taszigálta, miközben még eleresztett néhány lövést hátrafelé, a sötétbe. Nancy megbotlott. Most már nem tudta magától a lába, merre kell menni. Mit tett Antoine? Nem erre kellett volna használnia a fegyverét! Azért adta neki a revolvert, hogy nácikat öljön meg vele, ne saját magát, ostoba fiú! Jól megmondaná neki a magáét.

– Gyerünk, Nancy!

Nancy botladozott tovább, a feje tele zavaros, homályos gondolatokkal. Milyen fura itt lenni ilyenkor, éjszaka. Hogy került ide? Milyen kedves és milyen rémisztően brit volt az a tiszt. Nem kellene megvárniuk Antoine-t? Philippe tolta, taszigálta maga előtt, amíg Nancy nem kezdte valamelyest világosabban látni, mi történik. Futásnak eredt, és addig futott, amíg az üldözőik hangja el nem halkult, és már csak a saját zihálásukat meg a kabócák ciripelését hallották.

Futottak, futottak, és csak akkor álltak meg, amikor a sötét, sűrű éjszaka teljesen csöndes lett körülöttük.

6.

Másnap Nancy ágyban maradt, csak este kelt fel és mosakodott meg, amikor tudta, hogy Henri már bármelyik percben hazaérhet. Ha Claudette, a szobalánya észre is vette a vért a ruháján, nem tette szóvá. Nancy a férje elé sietett a nappaliba, útközben benézett a ruhásszekrénybe: teveszőr kabátja ott lógott a párnázott vállfán. Tiszta volt, eltekintve az oldalán lévő, kicsit nedves és ecetszagú folttól, amely egészen biztosan Antoine vére lehetett.

Henry a szokásos dolgokról beszélt neki: a napi ügyeiről, az alkalmazottairól, majd a rádióhoz kuporodva meghallgatták a BBC esti híreit a háború állásáról. Hitler elvesztett egy hadsereget Sztálingrádnál, a szövetségesek nyerésre állnak Észak-Afrikában. Nancy csak akkor számolt be az éjszaka eseményeiről, amikor nekiláttak a vacsorának.

– El tudtuk volna hozni – fejezte be a tányérjára meredve.

Henri töltött neki.

– Egyél valamit, drágám.

Ha egyedül voltak, akkor is az ebédlőben ettek, és bármi is volt a menü, mindig a legszebb porcelántányérokat használták. Böhm érkezése és az Óváros elpusztítása óta többnyire egyedül vacsoráztak. Azok a barátok, akik nem csatlakoztak az ellenálláshoz, túl sokat kérdeztek, azokkal meg, akik aktívan tevékenykedtek, a lehető legkevesebbet találkoztak.

Claudette-nek sikerült valamilyen parmentier-t{3} készítenie a darált húsból, amit Nancy a feketepiacon szerzett be. Nem mehet veszendőbe, merengett magában Nancy az ételre bámulva, de ahogy a szájába tette a krumplit és a darált húst a villával, megjelent előtte a kép, ahogy Antoine a szájába dugja a fegyver csövét. Ha Henri nem figyeli, visszaköpött volna mindent a tányérra. Sikerült valahogy legyűrnie a falatot.