A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: Career of Evil

First published in Great Britain in 2015 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

A könyvet tervezte: Szabo Vince | Malum Studio

Copyright © 2015 J.K. Rowling

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2016

Hungarian edition © GABO Kiado, 2016

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül) fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Minden jog fenntartva.

Tilos e kiadvány bármely részét bármilyen formában vagy módon reprodukálni, tárolni, közreadni a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül, továbbá más kötésben vagy borítóval forgalomba hozni, mint az eredeti, es ugyanezen feltételek életbe lépnek minden további vásárló esetében is.

A dalszövegek forrásmegjelölése a könyv végén található.

Selected Blue Oyster Cult lyrics 1967–1994 by kind permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd.

www.blueoystercult.com

’Don’t Fear the Reaper: The Best of Blue Oyster Cult’ from Sony Music Entertainment Inc

available now via iTunes and all usual musical retail outlets.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-317-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamas

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Séannak és Matthew Harrisnek

Csináljatok, amit csak akartok ezzel az ajánlással,

csak egyet ne,

semmiképp se

kenjétek a hajatokra!

I choose to steal what you choose to show
And you know I will not apologize –
You’re mine for the taking.

I’m making a career of evil…

Direkt veszem el, amit direkt mutatsz
És tudod, hogy nem kérek elnézést –
Elvehetlek akár téged is.

Gonosz pályát választok magamnak…

Blue Öyster Cult:
‘Career of Evil’ (Gonosz pálya)
Szöveg: Patti Smith

1

2011

This Ain’t the Summer of Love

(Ez most nem a szerelem nyara)

Nem sikerült teljesen lesikálnia magáról a lány vérét. A bal kezén, a középső ujja körme alatt sötét sáv maradt, mint egy zárójel. Nekiállt kipiszkálni, bár igazából tetszett neki, hogy ott van: az előző este gyönyöreire emlékeztette. Egy darabig hiába próbálkozott, végül a szájába dugta a véres körmét, és szívogatni kezdte. A fémes ízről eszébe jutott annak az áradatnak a szaga tegnap, ahogy kifröccsent a kövezett padlóra, fel a falra, teljesen átáztatva a farmerét; a barackszínű törülközők (a bolyhos, száraz, szépen összehajtogatott törülközők) egy pillanat alatt véráztatta rongyok lettek tőle.

Ma reggel élénkebbnek tűntek a színek, a világ is szebb lett. Békés, emelkedett hangulatban volt, mintha magába olvasztotta volna a lányt, mintha átfolyt volna belé az élete. Mert ha megölöd őket, akkor már a tieid: jóval túlmegy a szexen a birtoklásnak ez a formája. Már csak az is, hogy tudja, hogyan néznek ki a halál pillanatában, pusztán csak az is olyan bensőséges élmény, amit meg sem közelíthet két élő test.

Izgatott borzongás rázta meg, ha arra gondolt: senki sem tudja, mit tett, sem hogy mit tervez most. Csak szívogatta a középső ujját, boldogan, békésen, úgy támasztotta a langyos falat a gyenge áprilisi napsütésben, és figyelte a szemközti házat.

Nem valami csinos ház. Hétköznapi. Azért biztos jobb itt lakni, mint abban az apró lakásban, ahol a tegnapi, vértől megmerevedett ruhái szemeteszacskókba kötve várják, hogy majd elégesse őket, a kései meg hipóval tisztára mosva csillognak, feldugva a mosogató alatti lefolyócső mögé.

Ennek a háznak apró első kertje, fekete vaskerítése, nyírásra váró kis füve van. Két fehér bejárati ajtó szorul egymás mellé, ebből látszik, hogy a háromemeletes épületet úgy alakították át, hogy két lakás legyen benne, egy fent, egy lent. A földszinten egy Robin Ellacott nevű lány lakik. És bár odafigyelt rá, hogy megtudja az igazi nevét, fejben csak a Titkárnőnek hívta. Épp most pillantotta meg bent, a görbe ablakfülke mögött; könnyű megismerni, mert olyan ragyogó színű a haja.

A Titkárnő után leselkedni csak ráadás, egy kis kellemes plusz. Most volt néhány órányi ideje, így hát úgy döntött, eljön és megnézi. Ma pihenőnap van a diadalmas tegnap és a holnap között; a már megtörtént megelégedés és az ezutáni teendők izgalma között.

Most váratlanul kinyílt a jobb oldali ajtó, kilépett rajta a Titkárnő, és vele egy férfi.

Még mindig a langyos falnak támaszkodva elnézett az utca vége felé, profilját fordítva a pár felé, hogy úgy tűnjön, mintha valami barátjára várna. De azok ügyet sem vetettek rá, egyikük sem. Egymás mellett megindultak az utcán. Adott nekik egypercnyi előnyt, aztán úgy döntött, követi őket.

A lány ma farmert viselt, vékony kabátot és lapos sarkú csizmát. Hosszú, hullámos haja kicsit vöröses, most már látta a napfényben. Mintha valami kis feszültséget érzett volna közöttük, ahogy nem szóltak egymáshoz.

Mert jól ki tudja olvasni az emberek viselkedését. Azt a lányt is kiismerte és el is bűvölte, aki tegnap a véráztatta barackszín törölközők között meghalt.

Ment utánuk a hosszú, házakkal szegélyezett utcán, zsebre dugott kézzel, úgy lépkedett kényelmesen, mintha a boltba menne; a napszemüvege sem volt feltűnő ezen a ragyogó délelőttön. A gyenge tavaszi szellőben finoman lengedeztek a fák ágai. Az utca végén a pár balra fordult előtte, egy széles, forgalmas főútra – itt már irodaépületek voltak. A feje fölött, magasan hatalmas üvegablakokon csillant meg a nap, ahogy elhaladtak az ealingi tanács épülete előtt.

A Titkárnő lakótársa, vagy pasija, vagy akármicsodája, ápolt, oldalról szögletes állkapcsú pasas, na, most mondott neki valamit. Az meg csak röviden válaszolt neki, és nem mosolygott hozzá.

A nők olyan kicsinyesek, gonoszak, szemetek és kisszerűek! Duzzogó kis kurvák mind, elvárják a férfiaktól, hogy folyton boldoggá tegyék őket. Csak akkor tisztulnak meg, lesznek titokzatosak, akár csodálatosak is, ha holtan és üresen hevernek az ember előtt. Akkor teljesen birtokba vehetők, nem tudnak vitatkozni, veszekedni, lelépni, akkor azt teszünk velük, amit akarunk. Annak a másiknak a holtteste nehéz volt tegnap, leffegtek a tagjai, miután kivéreztette – életnagyságú játékszer volt, egy ember-baba.

Követte a Titkárnőt meg a pasiját a nyüzsgő Arcadia bevásárlóközponton át, úgy siklott a nyomukban, mint egy kísértet, vagy mint egy isten. Vajon látják őt egyáltalán ezek a szombati vásárolgatók itt, vagy most átalakult valahogy, mintha kétszeresen is élne, és láthatatlanná is tudna válni?

Most egy buszmegállóhoz értek. Ott téblábolt ő is a közelben: úgy tett, mint aki benéz az indiai étterem kirakatán, vagy a zöldségesnél a feltornyozott gyümölcsöt vizsgálgatja, vagy az újságos kirakatában Vilmos herceg meg Kate Middleton kartonból kivágott fejét, miközben az ő tükörképüket figyelte az üvegen.

A 83-asra fognak felszállni. Nem volt nála sok pénz, de annyira élvezte, hogy figyelheti a lányt, hogy még nem akart véget vetni ennek. Ahogy felszállt mögöttük, hallotta, hogy a pasas a Wembley Centralt említi. Vett jegyet, felment utánuk az emeletre.

Ezek ketten találtak helyet egymás mellett, egészen a busz elejében. A közelükben ült le, egy mogorva nő mellé, levetette vele a bevásárlószatyrokat az ülésről. Időnként még a hangjuk is elért hozzá a többi utas mormogásában. Amikor épp nem beszélt, a Titkárnő komoly arccal kifelé bámult az ablakon. Akárhová is mennek, a lánynak nincs kedve hozzá, ebben biztos volt. Amikor kisimított az arcából egy hajtincset, felfigyelt az ujján a jegygyűrűre. Szóval akkor férjhez fog menni… legalábbis azt hiszi. A kabátja felhajtott gallérja elrejtette a halvány mosolyt.

A meleg, déli nap betűzött a busz koszos ablakán. Egy csapatnyi férfi szállt fel és leültek körülötte. Néhányon piros-fekete rögbimez volt.

Hirtelen úgy érezte, elhalványult a nap ragyogása. Ezek a mezek, a félholddal, a csillaggal, olyasmiket jelentettek neki, amire nem szívesen gondolt. Olyan időkre emlékeztették, amikor nem érezte istennek magát. Nem akarta, hogy a régi emlékek, a rossz emlékek beszennyezzék ezt a csodás napot, de most egy csapásra elpárolgott a jókedve. Elöntötte a düh; az egyik tizenéves fiú elkapta a tekintetét, aztán gyorsan, riadtan félrenézett. Felállt és megindult vissza, a lépcső felé.

A busz ajtaja mellett egy apa meg a kisfia markolták a kapaszkodót. Fellángolt benne a düh: neki is kéne legyen fia! Vagyis inkább még mindig meg kéne legyen a fia. Elképzelte, ahogy ott áll mellette, felnéz rá, bálványozza… de az ő fia már nincs sehol, és erről egyes-egyedül egy Cormoran Strike nevű ember tehet.

Bosszút fog állni Cormoran Strike-on. Fenekestül felforgatja az életét.

A járdára lépve felnézett a buszra, és még egyszer, utoljára megpillantotta a Titkárnő aranyló haját. Nem egészen huszonnégy órán belül újra találkoznak. Ennek a gondolatnak a segítségével sikerült lelohasztania a Szaracénok-mez láttán fellángoló dühét. A busz továbbhaladt, ő meg elindult az ellenkező irányba, menet közben nyugtatgatva magát.

Csodás terve volt. Nem tud róla senki. Nem is gyanakszik senki. És ma este, otthon valami nagyon különleges várja a hűtőben.

2

A rock through a window never comes with a kiss.

(Sosem csókkal dobják be az ablakod.)

Blue Öyster Cult: ‘Madness to the Method’

(Rendszer, de van benne őrület)

Robin Ellacott 26 éves volt, és már több mint egy éve gyűrűs menyasszony. Az esküvőjének eredetileg három hónappal ezelőtt kellett volna lennie, de leendő anyósának váratlan halála miatt elhalasztották. Sok minden történt abban a három hónapban, ami eredetileg az esküvő óta telt volna el. Vajon jobban kijönnének most Matthew-val, tűnődött, ha valóban megesküdtek volna akkor? Kevesebbet veszekednének, ha egy aranygyűrű is lenne most az ujján a már kicsit lötyögő zafír jegygyűrű mellett?

Ahogy hétfő reggel átverekedte magát a felforduláson a Tottenham Court Roadon, Robin fejben újra végigpörgette az előző napi vitájukat. Már azelőtt ott voltak a kezdeményei, hogy egyáltalán elindultak volna a rögbimeccsre. Úgy tűnt, Robin és Matthew mindig összevesznek, ha Sarah Shadlockkal és Tommal, a barátjával találkoznak; Robin meg is jegyezte ezt, amikor még hajnalban is tartott a meccs vége óta készülődő veszekedés.

– Az istenért, Sarah csak kavarja a dolgokat, hát nem érted? Ő kérdezgetett róla állandóan, csak nem hagyta abba, nem is én kezdtem…

Ezek a végtelen útjavítások a Tottenham Court Roadon már azóta álltak folyton Robin útjában, hogy először jött dolgozni ide a Denmark Streetre, a magánnyomozó-irodába. Nem lett jobb kedve tőle, hogy most is megbotlott egy jókora darab törmelékben, majd néhány bizonytalan lépést követően végül visszanyerte az egyensúlyát. Óriási füttyögés, obszcén megjegyzések hangzottak fel a mély árokból az út közepén, a sok munkavédelmi sisakos, láthatósági mellényes munkástól. Robin kirázta a szeméből hosszú, arany hajfürtjeit; elpirult, de ügyet sem vetett a munkásokra, mert gondolatai ellenállhatatlanul visszatértek Sarah Shadlock folyamatos, alattomos kérdéseire a főnökéről.

– Olyan furán vonzó, nem? Kicsit viharvertnek néz ki, de hát az nekem mindig bejött. És előben is szexi? Jó nagydarab, ugye?

Robin látta, ahogy Matthew állkapcsa összeszorul, miközben ő igyekezett hűvös, közömbös válaszokat adni.

– És csak ketten vagytok az irodában? Komolyan? Nincs ott senki más?

Szemét ribanc, gondolta Robin; szokásos jóindulata nem terjedt ki Sarah Shadlockra. Pontosan tudta, mit csinál.

– És az igaz, hogy kitüntették Afganisztánban? Tényleg? Úúú, akkor ráadásul még háborús hős is?

Robin megtett minden tőle telhetőt, hogy elnémítsa Sarah egyszemélyes Cormoran Strike-dícsőítő kórusát, de hiába: a meccs végére Matthew már egyre hűvösebben viselkedett vele. Mondjuk ettől még kellemesen elbeszélgetett-nevetgélt Sarah-val a Vicarage Roadról hazafelé, Tom meg, aki Robin szerint egy unalmas, buta alak, csak röhögcsélt, és az egészből semmit sem vett észre.

Bele-beleütközött az úton húzódó árkok körül tébláboló többi járókelőbe, de Robin végül átért a túloldalra, elment a Centre Point betonrácsra emlékeztető tömbjének árnyékában, és ismét elfutotta a méreg, ahogy eszébe jutott, mit vágott a fejéhez Matthew éjfélkor, amikor ismét fellángolt a veszekedés.

– De hát másról sem tudsz beszélni! Hallottam, mit mondtál Sarah-nak…

– Nem én hoztam elő megint, hanem ő, nem figyeltél oda…

De Matthew már neki is állt utánozni őt, azon a minden nő utánzására fenntartott magas, idióta hangon: – Úúú, olyan jó a haja…

– Az isten szerelmére, te rohadtul paranoiás vagy! – kiabált rá Robin. – Sarah nyomta állandóan a rohadt Jacques Burger hajáról, nem Cormoranéról, én meg csak annyit mondtam…

– Nem Cormoranéról! – ismételte a férfi azon a retardált, vinnyogó hangon.

A Denmark Street sarkán befordulva Robin pont olyan dühöt érzett, mint nyolc órával azelőtt, amikor kiviharzott a hálóból, és a kanapén feküdt le aludni.

Sarah Shadlock, az a rohadt Sarah Shadlock együtt járt egyetemre Matthew-val, és a csaj meg is tett mindent, hogy elszedje a fiút Robintól, aki meg otthon volt Yorkshire-ban… Robin igencsak örült volna, ha biztos lehet benne, sose látja többet, csakhogy Sarah ott lesz az esküvőn is júliusban, minden bizonnyal továbbra is fel-felbukkan majd a közös életükben, és egy nap talán megpróbál valahogy bejutni Robin irodájába is, hogy megismerkedhessen Strike-kal, már ha valóban érdeklődik utána, és nem csak így akar feszültségeket szítani Robin és Matthew között.

Soha nem mutatom be Cormorannak, gondolta mérgesen Robin, a ház előtt álló futár elé lépve. A férfi írótáblát tartott az egyik kesztyűs kezében, a másikban meg egy négyszögletű csomagot.

– Ellacott névre? – kérdezte Robin, amint hallótávolságba ért. Egy adag elefántcsontszín kartonborítású, egyszer használatos fényképezőgépet várt, amit majd az esküvő utáni fogadáson osztanak szét ajándékként. Mostanában olyan rendszertelenül dolgozott, hogy úgy találta, az internetes megrendeléseit egyszerűbb az irodába kérnie, mint haza.

A futár bólintott, és a bukósisakját le se véve odanyújtotta neki a táblát. Robin aláírta és elvette tőle a hosszúkás csomagot. Jóval nehezebb volt, mint várta; ahogy a hóna alá csapta, az az érzése támadt, hogy csak egy, nagyobb dolog csúszkál benne ide-oda.

– Köszönöm! – mondta Robin, de a futár már hátat is fordított, és felült a motorjára. Miközben kinyitotta az ajtót, a lány még hallotta, hogy elhajt.

Felment az elromlott rácsos lift körül keringő vaslépcsőn, kopogott a cipősarka. Az üvegajtó megcsillant, amikor kinyitotta, sötéten meredt rá a gravírozott felirat: C. B. STRIKE, MAGÁNNYOMOZÓ.

Robin szándékosan jött túl korán. Jelenleg elárasztották őket az ügyek, és szerette volna behozni lemaradását a papírmunkával, mielőtt folytatnia kellene egy fiatal orosz erotikus táncosnő napi megfigyelését. A feje fölül nehéz lépteket hallott, és levonta a következtetést, hogy Strike még fent van a lakásában.

Letette a hosszúkás csomagot az asztalra, levette a kabátját, és a táskájával együtt felakasztotta az ajtó mögötti fogasra, felkapcsolta a lámpát, megtöltötte és bekapcsolta a vízmelegítőt, aztán az éles papírvágó késért nyúlt. Eszébe jutott, hogy Matthew egyszerűen nem volt hajlandó elhinni, hogy Jacques Burger rögbijátékos göndör hajkoronáját csodálta annyira, nem pedig Strike rövid, fanszőrszerű frizuráját; dühösen beledöfte a kést a csomag végébe, felhasította és feltépte a tetejét.

A dobozba egy levágott női lábat gyömöszöltek, a lábujjait hátrahajlítva, hogy beleférjen.

3

Half-a-hero in a hard-hearted game.

(Keményszívű játszmák félig-hőse.)

Blue Öyster Cult: ‘The Marshall Plan’

(A Marshall-terv)

Robin sikolyát az ablak verte vissza. Elhátrált az asztaltól, úgy bámulta ott azt a rettentő valamit. Sima, karcsú, sápadt színű láb volt, végig is simított rajta az ujjával, ahogy feltépte a dobozt, és érezte, milyen gumiszerű a felülete.

Épp csak sikerült elhallgattatnia a sikolyát a szájára szorított kezével, amikor felpattant mellette az üvegajtó. A 190 centi magas Strike még az ingét se gombolta be, kilátszott a mellkasán az a majomszerűen sűrű, sötét szőr.

– Mi a…?

A lány döbbent tekintetét követve ő is meglátta a lábat. Robin érezte, hogy Strike keze keményen ráfog a karjára, és kipenderíti az ajtó elé.

– Hogy érkezett?

– Futárral – felelte Robin, és hagyta, hogy a férfi felvezesse a lépcsőn. – Motoros futárral.

– Várjon itt! Hívom a rendőrséget.

Robin csak állt ott mozdulatlanul, ahogy Strike becsukta maga mögött az ajtót, és remegő szívvel hallgatta a lefelé tartó lépteket. Epe tolult fel a torkába. Egy láb! Az előbb nyomtak a kezébe egy lábat! Szép nyugodtan felhozott magával egy lábat, egy női lábat, egy dobozban. Mégis kinek a lába? És hol a többi része?

Odament a legközelebbi székhez (olcsó, fémlábú, párnázott műanyag szék volt) és leült, kezét még mindig elnémult szájára szorítva. A csomag, most már emlékezett, név szerint neki szólt.

Közben Strike az irodája utcára néző ablakában állt, onnan figyelte a Denmark Streetet, látja-e valahol a futárt, miközben telefonját a fülére szorította. Amikor újra bement a belső irodába, hogy szemügyre vegye az asztalon heverő csomagot, el is érte a rendőrséget.

– Egy lábat? – ismételte Eric Wardle nyomozó a vonal másik végén. – Egy kibaszott lábat?

– Ráadásul még csak nem is az én méretem – felelte Strike, bár nem viccelt volna így, ha Robin is jelen van. A nadrágszára felhúzódott, kilátszott a fémrúd, ami a jobb bokájaként szolgált. Épp öltözött, amikor meghallotta a lány sikolyát.

Már miközben kimondta, rájött, hogy ez tényleg egy jobb láb, mint a saját elveszített végtagja, és hogy pont térd alatt vágták le úgy, mint az övét. Telefonjával a fülén Strike most közelebbről is megnézte a lábat. Az orrát facsarta a kellemetlen szag, mint a nemrég kiolvasztott mirelit csirkéé. Fehér bőr, sima, sápadt, megkülönböztető jegyek nélkül, csak egy régebbi, zöldes véraláfutás van a vádlin; leborotválni sem sikerült tökéletesen. A rövidke szőrszálak világos színűek, a festetlen lábkörmök kicsit koszosak. Az elvágott sípcsont jeges fehéren világított a hús közepén. Szép, tiszta vágás, Strike úgy gondolta, valószínűleg baltával vagy húsvágó bárddal csinálhatták.

– Egy nőé, ugye azt mondta?

– Úgy néz ki…

Strike most valami mást is észrevett. Egy forradást a vádlin, pont ott, ahol elvágták – régi heg, nem abból a sebből származik, ami a lábat leválasztotta a testről.

Cornwallban töltött gyerekkorában vajon hányszor lepte meg hátulról az az alattomos tenger? Akik nem ismerik az óceánt, könnyen elfeledkeznek róla, milyen masszív, milyen brutális is. Amikor beléjük csapódik, olyan erővel, mint a hideg vas, mindig megdöbbennek. Strike egész életében szakmaszerűen állt szembe a félelemmel, dolgozott vele, tudta kezelni, de a rémület, ahogy most ennek a régi hegnek a látványa belefojtotta a lélegzetet, annál rosszabb volt, mert nem számított rá.

– Ott van még? – kérdezte a telefonban Wardle.

– Mi van?

Strike kétszer törött orra alig néhány centire volt a vágástól a láb végén. Egy gyerek sebhelyes lába jutott eszébe, egy gyereké, akit sosem felejtett el… mennyi idő is telt el azóta, hogy nem látta? Mennyi idős is lenne most a kislány?

– És azért engem hívott, mert… – érdeklődött Wardle.

– Ja – felelte Strike, és erővel próbált odafigyelni. – Hát, jobb szeretném, ha maga dolgozna rajta, mint bárki más, de ha nem ér rá…

– Máris indulok – mondta Wardle. – Rövidesen ott vagyok. Maradjon ott!

Strike letette a telefont, de még mindig a lábat bámulta. És most már látta, hogy alatta egy papírlap hever, rajta gépelt szöveg. Mivel a Királyi Hadseregben kapta a kiképzését nyomozati technikákból, ellenállt az igen erős kísértésnek, hogy kihúzza és elolvassa – nem bolygathatja a bizonyítékot. Inkább csak leguggolt, eléggé ingatagon, hogy el tudja olvasni a doboz tetején fejjel lefelé lógó címzést.

A csomagot Robinnak címezték, és ez neki egyáltalán nem tetszett. Helyesen írták a nevét, géppel, egy fehér matricára, az irodájuk címe fölé. De ezt egy másik tetejére ragasztották. Strike hunyorogva vizsgálgatta, nem akarta csupán azért megmozdítani a dobozt, hogy könnyebben el tudja olvasni, és látta, hogy a csomagot először „Cameron Strike”-nak címezték, és aztán ragasztották rá a második matricát, amin már „Robin Ellacott” állt. De miért gondolta meg magát?

– Bassza meg – mordult fel halkan Strike.

Némi nehézséggel felállt, az ajtó mögötti fogasról leakasztotta Robin táskáját, bezárta az üvegajtót és felment a lépcsőn.

– Már jön is a rendőrség – közölte a lánnyal, és letette elé a táskát. – Kér egy csésze teát?

Robin bólintott.

– És kér bele konyakot?

– Nem is tart itthon konyakot – felelte Robin. Kicsit rekedt volt a hangja.

– Miért, körülnézett?

– Ugyan, dehogy! – Strike elmosolyodott, mennyire felháborította a lányt a feltételezés, hogy esetleg átnézte a szekrényeket. – Csak maga… maga nem olyan, aki tart otthon gyógykonyakot.

– És egy sört kér?

Robin már nem tudott mosolyogni, csak a fejét rázta.

Strike elkészítette neki a teát, aztán leült vele szemben a saját csészéjével. Pont annak nézett ki, ami volt: nagydarab exbokszolónak, aki túl sokat dohányzik és túl sok gyorséttermi ételt eszik. Vastag volt a szemöldöke, az orra lapos és aszimmetrikus, és amikor épp nem mosolygott, az arcán állandóan valami goromba, rosszkedvű kifejezés ült. Sűrű, sötét színű göndör haja (a zuhanytól még mindig vizesen) Jacques Burgert és Sarah Shadlockot juttatta Robin eszébe. Mintha egy másik életben történt volna az a veszekedés. Amióta feljött ide, csak nagyon keveset gondolt Matthew-ra. Rettegett tőle, hogy el kell neki mondania, mi történt. Matthew dühös lesz. Nem szerette, hogy Robin Strike-nak dolgozik.

– Meg… megnézte? – nyögte ki, miután felemelte, majd újra letette a tűzforró teát anélkül, hogy beleivott volna.

– Aha – bólintott Strike.

Robin nem tudta, mi mást kérdezhetne. Egy levágott láb az. Olyan rettenetes, groteszk ez a helyzet, hogy minden kérdés, ami csak eszébe jutott, nevetségesnek, ostobának tűnt. Felismerte? Mit gondol, miért küldték? És ami a legfontosabb: miért nekem?

– A rendőrségnek majd le kell írnia a futárt – tette még hozzá a férfi.

– Tudom – felelte Robin. – Próbáltam is összeszedni, mire emlékszem róla.

Felberregett a kaputelefon.

– Ez Wardle lesz.

– Wardle? – ismételte ijedten Robin.

– Nála jobb barátunk nincs most a rendőrségen – emlékeztette Strike. – Maradjon itt, felkísérem ide magának.

Strike tavaly nem igazán lopta be magát a londoni rendőrség szívébe, bár nem teljesen a saját hibájából. Két legsikeresebb nyomozásának valamelyest túlzó sajtóvisszhangja érthető módon keserűséget szült a nyomozókban, akiknek munkáját tévedésként mutatta be. Wardle-nek azonban, aki a kettő közül az első ügyben segített neki, szintén jutott valamennyi dicsőség később, így aztán eléggé barátságos maradt. Robin csak az újságokban látta a nyomozót. A bíróságon nem találkoztak.

Mint kiderült, Wardle jóképű pasas volt, sűrű, mogyoróbarna hajjal és csokiszínű szemekkel; bőrkabátot viselt és farmert. Strike nem is tudta, szórakoztatja vagy bosszantja a pillantás, ahogy a nyomozó a szobába lépve rögtön végigmérte Robint – gyors, cikcakkos vonalban siklott a tekintete a lány hajáról az alakjára, aztán a bal kezére, ahol egy pillanatig elidőzött a zafíros-gyémántos jegygyűrűn.

– Eric Wardle – mutatkozott be halkan, és mellé (legalábbis Strike szerint) szükségtelenül kedves mosolyt villantott. – Ő pedig Ekwensi őrmester.

Vékony, fekete női nyomozó érkezett vele, a haja szoros kontyba fogva. Röviden rámosolygott Robinra, és a lány úgy vette észre, hogy indokolatlanul megnyugtatja egy másik nő jelenléte. Ekwensi őrmester pillantása ekkor körbesiklott Strike aprócska garzonjában.

– Hol ez a csomag? – kérdezte.

– Lent van – felelte Strike, és előhúzta a zsebéből az iroda kulcsait. – Megmutatom. A felesége jól van, Wardle? – szólt még vissza, miközben már indult lefelé Ekwensi őrmesterrel.

– Mit érdekli magát? – szólt utána a nyomozó, de Robin nagy megkönnyebbülésére, amikor leült vele szemben az asztalhoz és kinyitotta a noteszét, már nem azon a hangon szólt hozzá, amit a lány magában a „pszichológushangnak” hívott.

– Ott állt az ajtó előtt, amikor odaértem az utcán – kezdte Robin Wardle kérdésére, hogy hogyan érkezett a láb. – Én azt hittem, csak egy futár. Fekete bőrruhában volt, teljesen feketében, csak a dzsekije vállán voltak kék sávok. A bukósisakja is tiszta fekete, az üvege meg foncsorozott, és le volt húzva. Legalább 180 centi magas volt. Több mint tíz centivel magasabb nálam, még ha a sisakot is számításba vesszük.

– A testalkata? – szólalt meg Wardle, miközben tovább körmölt a noteszébe.

– Elég nagydarab, azt mondanám, de minden bizonnyal kicsit nagyobbnak mutatta a dzseki. – Robin tekintete véletlenül épp Strike-ra tévedt, ahogy belépett az ajtón. – Mármint, nem olyan…

– Nem olyan kövér állat, mint a főnöke? – fejezte be Strike, aki hallotta a választ; Wardle pedig, aki maga is szívesen tett Strike-ra megjegyzéseket, de legalábbis élvezettel hallgatta másokét, halkan elnevette magát.

– És kesztyűt is viselt – folytatta Robin. Ő az előbb sem mosolyodott el. – Fekete motoros kesztyűt.

– Hát persze, hogy kesztyűt viselt – bólintott Wardle, és leírt még valamit. – Gondolom, a motorról nem emlékszik semmi különösre?

– Egy Honda volt, piros-fekete – felelte Robin. – Láttam az emblémát, azt a szárnyas jelet. Olyan 750 köbcentisnek saccolnám. Jó nagy volt.

Wardle arcán egyszerre tükröződött meglepetés és elismerés.

– Robin nagy kocsirajongó – szúrta közbe Strike. – Úgy vezet, mint Fernando Alonso.

Robin azt kívánta, bár ne viselkedne Strike ilyen vidáman és nyeglén. Egy női láb van az asztalon odalent. És hol a nő többi része? Nem, nem szabad sírnia. Bár többet aludt volna! Az a rohadt kanapé… újabban túl sok éjszakát tölt azon a rohadt kanapén…

– És aláíratta magával? – kérdezte tovább Wardle.

– Nem mondanám, hogy „aláíratta” – idézte fel Robin. – Odatartotta az írótáblát, én meg automatikusan aláírtam.

– És mi volt rajta?

– Úgy nézett ki, mint egy számla, vagy…

Lehunyta a szemét, úgy igyekezett visszaemlékezni. És most, hogy jobban belegondolt, az a papír tényleg elég amatőrnek nézett ki, mintha valaki egy laptopon szerkesztette volna meg. Ezt el is mondta Wardle-nek.

– És valóban várt csomagot? – érdeklődött a nyomozó.

Robin elmesélte az egyszer használatos esküvői fényképezőgépeket.

– Mit csinált ez a pasas, amikor maga elvette tőle a csomagot?

– Felült a motorjára és elhajtott. Kikanyarodott a Charing Cross Roadra.

Kopogtak az ajtón, és visszajött Ekwensi őrmester, kezében a papírral, amit Strike meglátott a láb alatt. Most már a bizonyítékok szokásos műanyag tasakjában volt.

– Itt vannak a helyszínelők – szólt Wardle-nek. – Ez a papír meg a csomagban volt. Jó lenne tudni, mond-e ez bármit Miss Ellacottnak.

Wardle elvette tőle a kis tasakot, átfutotta a levélkét és elfintorodott.

– Ennek semmi értelme – mondta, majd felolvasta: – „Hullnak a tagok, karok és lábak, nyakak…”

– Hattyúként görbülők – vágott közbe Strike, pedig a tűzhelynek támaszkodva túl messze állt ahhoz, hogy lássa a szöveget. – Mintha elszorul vagy imára nyíl a száj.

A másik három csak bámult rá.

– Ez egy dalszöveg – nézett vissza rájuk. Robinnak nem tetszett, milyen képet vág. Látta rajta, hogy ezek a sorok jelentenek neki valamit… valami rosszat. Láthatóan nem kis erőfeszítéssel magyarázta tovább: – A „Mistress of the Salmon Salt” utolsó versszakából van. Blue Öyster Cult. A harvest of limbs, of arms and of legs, of necks / that turn like swans / as if inclined to gasp or pray.

Ekwensi őrmester finoman kihúzott szemöldöke magasra szaladt.

– Kicsoda?

– Nagy rockzenekar a ’70-es években.

– Gondolom, maga jól ismeri őket? – kérdezte Wardle.

– Ezt a számot épp ismerem – morogta Strike.

– És magának ebből kiderül, ki küldte?

Strike habozott. Míg a többiek bámultak rá, lelki szemei előtt zavaros képek és emlékek sorozata száguldott el. Egy halk hangot hallott: She wanted to die. She was the quicklime girl. Meg akart halni. Ő volt a mészkisasszony. Egy tizenkét éves kislány vékonyka lába, rajta ezüstös, hálószerű hegek vonalai. Egy apró, menyétszerű sötét szempár, utálkozón összeszűkülve. Egy sárga rózsát ábrázoló tetoválás.

És akkor feltűnt valami más is: késve bukkant csak elő a többi emlék után, lihegve, bár másnak talán ez jutott volna eszébe először. Egy vádlista, melyben megemlítenek egy hulláról levágott péniszt, amit aztán egy rendőrségi besúgónak küldtek postán.

– Tudja, ki küldte? – kérdezte Wardle.

– Talán – felelte Strike. Robinra pillantott, aztán Ekwensi őrmesterre. – De inkább négyszemközt beszélném meg. Van még valami, amit meg akar kérdezni Robintól?

– Kell majd a neve, címe, s a többi – bólintott Wardle. – Vanessa, fel tudná ezeket jegyezni?

Ekwensi őrmester már oda is lépett a lányhoz a noteszével. A két férfi fémes léptei lassan elhaltak a lépcsőházban. És bár a legkevésbé sem szerette volna újra látni a levágott lábat, Robint kicsit sértette, hogy itt hagyták. Végül is csak az ő neve állt a csomagon!

A szörnyű küldemény még mindig ott hevert az asztalon az irodában. Ekwensi őrmester még két kollégájukat felhozta ide: az egyik épp fényképezett, a másik meg telefonon beszélt, amikor a főnökük meg a magánnyomozó elment mellettük. Mindketten kíváncsian tekintgettek Strike-ra, aki valamelyest híressé is vált, míg Wardle számos kollégájával összeveszett.

Strike behúzta a belső iroda ajtaját, aztán Wardle-lel leültek az asztal két oldalán, egymással szemben. Wardle új oldalt kezdett a noteszében.

– Nos, kit ismer, aki szeret hullákat feldarabolni, és postán elküldözgetni a darabokat?

– Terence Malley-t – felelte Strike, pillanatnyi habozás után. – Először is.

Wardle nem írt le semmit, csak bámult rá kezében a tollal.

– „Ásós” Terence Malley-t?

Strike bólintott.

– A harringay-i bandából?

– Miért, hány másik „Ásós” Terence Malley-t ismer még? – kérdezett vissza türelmetlenül Strike. – És azok közül hányan szoktak testrészeket küldözgeteni másoknak?

– Honnan a francból ismeri maga Ásóst?

– Közös nyomozás volt az bűnügyiekkel, 2008-ban. Drogterjesztés.

– Amikor leültették?

– Pontosan.

– A mindenit! – nézett nagyot Wardle. – Hát akkor rohadtul meg is van, nem? Az a pasas egy kibaszott őrült, és könnyedén elérhet bármennyi prostit Londonban. Nekiállhatunk halászni a Temzében a nő maradékáért.

– Igen, de ott névtelenül tanúskodtam. Elvileg nem tudhatta volna meg, hogy én voltam.

– Megvannak a módszereik – csóválta a fejét Wardle. – A harringay-i banda… azok olyanok, mint egy kibaszott maffia. Hallotta, hogy küldték el Hatford Ali farkát Ian Bevinnek?

– Aha, hallottam – felelte Strike.

– Na és mi van ezzel a számmal? Hogy hullanak a… akármik is voltak?

– Hát épp ez aggaszt – bökte ki lassan Strike. – Hogy ez túl kifinomultnak tűnik olyasvalakihez, mint Ásós… szóval lehet, hogy mégiscsak a másik három közül valaki.

4

Four winds at the Four Winds Bar,
Two doors locked and windows barred,
One door left to take you in,
The other one just mirrors it…

(Négy szélén a Négy Szél Bár,
Ablak rácsos, ajtón zár,
Egy ajtón még bemehetsz,
A másik az csak tükör lesz…)

Blue Öyster Cult: ‘Astronomy’

(Csillagászat)

– Négy embert is ismer, akik képesek lennének egy levágott lábat küldeni magának? Négyet?

Strike, aki a mosogató mellett állt, és épp borotválkozott, a kis kerek tükörben látta Robin megrökönyödött arckifejezését. A rendőrök végre elvitték a lábat, Strike kijelentette, hogy aznap már nem dolgoznak, Robin pedig ott maradt a műanyag asztalka mellett a konyhaként is szolgáló nappaliban, kezében egy második csésze teával.

– Az igazat megvallva – felelte Strike, miközben a borostát kapargatta az álláról –, szerintem igazából csak hármat. Azt hiszem, hiba volt elmondani Wardle-nek Malley-t.

– Miért?

Strike beszámolt Robinnak arról, hogyan került rövid ismeretségbe ezzel a profi bűnözővel, aki aztán legutóbbi börtönéveit részben az ő tanúskodásának is köszönhette.

– …úgyhogy most Wardle meg van győződve arról, hogy a harringay-i banda rájött, ki vagyok, csakhogy én rögtön a tanúskodás után már mentem is Irakba, olyanról pedig sosem hallottam, hogy egy különleges nyomozótiszt személyazonossága kiderült volna, csak mert tanúskodott egy ügyben. És egyébként a dalszöveg sem nagyon vall Ásósra. Neki nem igazán van érzéke a finomságokhoz.

– De volt már olyan, hogy miután megölt valakit, levágott valamit róla? – érdeklődött Robin.

– Én egy ilyenről tudok… de ne felejtse el, akárki is küldte ezt most, annak nem feltétlenül kellett megölnie valakit – improvizált Strike. – Lehet, hogy a láb egy, már eleve halott emberé. Lehet, hogy valami kórházból nyúlta le. Wardle ennek mind utánanéz majd. Nem tudunk sokat, amíg a helyszínelők meg nem vizsgálták.

Azt a szörnyű lehetőséget, hogy a láb tulajdonosa talán még mindig él, inkább nem említette.

Szünet állt be a beszélgetésben, mialatt Strike leöblítette a borotváját a mosogató csapja alatt, Robin pedig elgondolkodva bámult kifelé az ablakon.

– Nos, Malley-ről muszáj volt szólnia Wardle-nek – fordult vissza hozzá Robin. Strike a tükörben a szemébe nézett. – Mármint, ha Malley már tényleg küldött valakinek egy… egyébként pontosan mit is küldött? – kérdezte kissé félénken.

– Egy péniszt – felelte Strike. Megmosta az arcát és megtörölte, csak azután folytatta. – Igen, talán igaza van. Csak minél többet gondolkodom rajta, annál biztosabban érzem úgy, hogy nem ő volt. Egy perc, és jövök, másik inget akarok venni. Erről letéptem két gombot, amikor meghallottam a sikítását.

– Elnézést… – kezdte Robin gyengécskén, de Strike meg már el is tűnt a hálóban.

Robin a teáját kortyolgatta, és közben körbenézett a szobában. Ezelőtt még sosem járt itt fent, Strike tetőtéri lakásában. Eddig legfeljebb az ajtón kopogott be, hogy átadjon egy üzenetet, vagy a legelfoglaltabb, legkevesebb alvást lehetővé tévő időszakaikban azért, hogy felébressze. A konyha-nappali szűkös, de tiszta, rendes helyiség volt. Gyakorlatilag semmiféle egyéniség nem tükröződött rajta: szedett-vedett csészék, egy olcsó mosogatórongy, összehajtva a gáztűzhelyen; sehol egy fénykép, semmi dekoráció, csak egy katonát ábrázoló gyerekrajz, amit Strike az egyik faliszekrényre ragasztott fel.

– Ezt ki rajzolta? – kérdezte Robin, miután Strike visszajött, immár egy másik ingben.

– Jack, az unokaöcsém. Valamiért kedvel engem.

– Na ne hülyéskedjen!

– Nem hülyéskedek. Fogalmam sincs, hogy kell beszélni a gyerekekhez.

– Szóval úgy gondolja, három embert is ismer, aki képes lenne…? – kanyarodott vissza a témára Robin.

– Kell egy ital – határozott Strike. – Menjünk le a Tottenhambe!

Út közben nem lehetett beszélgetni, hisz az árokból még mindig a légkalapács dübörgött; de a láthatósági mellényes munkások nem fütyültek, nem is tettek megjegyzéseket Robinra most, hogy ott ment mellette Strike is. Végül odaértek a férfi kedvenc környékbeli kocsmájához. Bent várták őket a díszes, aranyozott keretű tükrök, a sötét faborítású falak és a sörcsapok ragyogó rézből, a színes üvegkupola, meg a Felix de Jong festményein játszadozó ruhátlan szépségek.

Strike egy pint Doom Bart rendelt, Robin egy kávét kért – képtelen volt alkoholra még csak gondolni is.

– Szóval? – kérdezte a főnökét, amint az visszaért a kupola alatti magas asztalukhoz. – Ki ez a három ember?

– Nos, ne feledje, lehet, hogy tökéletesen rossz helyen keresgélek – nézett rá Strike, és belekortyolt a sörébe.

– Jól van – bólintott Robin. – Szóval, kik ezek?

– Beteg alakok, akiknek mind jó oka van rá, hogy utáljanak.

Strike lelki szeme előtt megjelent egy rémült, vézna tizenkét éves kislány, a lábán hegekkel, félrecsúszott szemüvegén át őt nézve. Vajon a jobb lába volt? Nem emlékezett. Jézusom, csak ne ő legyen…

– De kik? – ismételte Robin. Lassan a türelme végére ért.

– Ketten a seregből vannak – felelte Strike, és megdörzsölte az állát. – Mindkettő elég bolond és elég erőszakos, hogy… hogy… – Egy gigantikus, önkéntelen ásítás szakadt ki belőle.

Robin megvárta, amíg megint érthetően tud beszélni, és közben azon tanakodott, Strike vajon az új barátnőjével volt-e valahol előző este. Elin valaha hivatásos hegedűművész volt, most a Hármas Csatornán műsorvezető: döbbenetes, skandináv jellegű szőkeség, akiről Robinnak az jutott eszébe, hogy olyan, mint Sarah Shadlock, csak szebb. Gyanította, ezért is lehet, hogy szinte azonnal ellenszenvesnek találta Elint. És azért is, mert a nő Robin füle hallatára Strike „titkárnőjének” nevezte.

– Elnézést – mondta Strike. – Sokáig fent voltam, összeraktam a jegyzeteimet a Khan-ügyhöz. Hullafáradt vagyok. – Az órájára nézett. – Nem megyünk le enni? Éhen halok!

– Majd mindjárt. Most még dél sincs. És meg akarom tudni, ki ez a három ember!

Strike nagyot sóhajtott.

– Jól van – mondta, és halkabban beszélt tovább, mert egy férfi épp elment mellettük a vécé felé. – Donald Laing, Királyi Határőrezred. – Megint eszébe jutott az a menyétszerű szempár, az a vegytiszta gyűlölet, a rózsás tetoválás. – Életfogytig sittre juttattam.

– De aztán…

– Aztán tíz év után kijött – bólintott Strike. – 2007 óta van szabadlábon. Laing egyáltalán nem amolyan átlagos, mindennapi bolond volt, hanem egy igazi állat, egy okos, agyafúrt állat, szociopata, de komolyan, ha engem kérdez. Olyasmiért küldtem be életfogytig, amit nem is kellett volna vizsgálnom. A hivatalos vádban felmentették volna. Szóval bizony rohadt jó oka van, hogy nagyon utáljon.

De azt nem mondta el, mit csinált Laing, és hogy azt miért épp Strike vizsgálta ki. Robin időnként nagyon is jól tudta, mikor ért el Strike arra a pontra, amin túl nem akart beszélni valamiről, leggyakrabban akkor, ha a Különleges Nyomozó Egységbeli pályájáról volt szó. A lány eddig még sosem próbálta rávenni, hogy átlépje az ilyen határokat. Így hát kelletlenül bár, de most is lemondott Donald Laing történetéről.

– Ki a másik pasas a seregből?

– Noel Brockbank. Sivatagi patkány.

– Sivatagi… micsoda?

– 7. Páncélos hadosztály.

Strike most már egyre makacsabb lett, és olyan tűnődő arcot vágott. Robin elgondolkodott, vajon azért van-e ez, mert éhes (olyan ember volt, akinek rendszeres étkezésre van szüksége, hogy elviselhető kedvében legyen), vagy valami sötétebb oka van.

– Akkor együnk? – kérdezte tőle.

– Aha – felelte Strike. Kiitta a sörét, és felállt a székéről.

A barátságos éttermi rész az alagsorban egy vörös szőnyeges helyiségből állt: itt is volt bárpult, faasztalok, és a falakon bekeretezett képek lógtak. Ők ültek le ide elsőnek ételt rendelni.

– Szóval épp Noel Brockbanknál tartott – noszogatta tovább Robin, miután Strike megrendelte a rántott halat sült krumplival, ő maga meg egy salátát.

– Hát, neki is jó oka van rá, hogy nehezteljen – felelte kurtán Strike. Már Donald Laingről sem akart beszélni, és még kevesebb hajlandóságot mutatott, hogy Brockbankről többet is eláruljon. Hosszú szünet után, mely alatt Strike dühösen bámult a semmibe Robin válla fölött, csak annyit tett hozzá: – Brockbank nem teljesen komplett. Vagy legalábbis azt állította.

– Őt is börtönbe juttatta?

– Nem – rázta a fejét a férfi.

Most már a kimondottan vészjósló arcnál tartott. Robin várt egy kicsit, de már látta, hogy nem tud meg semmi újat Brockbankról. Így hát továbblépett: – És a harmadik?

Strike ezúttal egyáltalán nem válaszolt. Robin azt hitte, nem hallotta a kérdést.

– Ki a…

– Nem akarok beszélni róla! – morogta oda Strike.

Most a friss korsó sörébe bámult meredten, Robin viszont nem hagyta magát megijeszteni.

– Akárki is küldte azt a lábat – mondta –, nekem címezte.

– Jól van! – felelte erre Strike kelletlenül, némi habozás után. – Úgy hívják, hogy Jeff Whittaker.

Robin izgatott megdöbbenést érzett. Azt nem kellett megkérdezze, honnan ismeri Strike Jeff Whittakert, mert már tudta, bár sosem beszélt erről vele.

Cormoran Strike gyerekéveiről bőségesen olvashatott bárki az interneten, és nyomozói sikereinek bemutatásakor a sajtóban is vég nélkül ismétlődött a történet. Házasságon kívüli, véletlenül becsúszott gyerek volt, egy rocksztáré meg egy olyan nőé, akit mindig csak supergroupie-ként emlegettek – és aki kábítószer-túladagolásban halt meg Strike húszéves korában. Jeff Whittaker a nála sokkal fiatalabb második férje volt, akit megvádoltak a meggyilkolásával, és akit végül felmentettek a vád alól.

Némán ültek, amíg meg nem jött az ebédjük.

– Miért csak salátát eszik? Nem éhes? – kérdezte Strike a sült krumplija végén. Ahogy Robin sejtette is, rögtön jobb kedve lett egy kis szénhidrát-beviteltől.

– Esküvő – vágta rá kurtán a lány.

Strike nem felelt. Az, hogy Robin alakjáról mondjon valamit, kívül esett a kapcsolatukban általa szándékosan meghúzott határon: már a kezdet kezdetén elhatározta, hogy sosem kerülhetnek túl közel egymáshoz. De azért magában azt gondolta, a lány most már túl vékony. Szerinte (és már pusztán ez a gondolat is kívül esett a fenti határokon) kicsit teltebben szebb.

– És azt nem mondja el – kezdte Robin, miután újabb percekig ültek egymással szemben némán –, hogy mi a kapcsolat azzal a dallal?

Strike rágott, nyelt, ivott egy korty sört, rendelt még egy pint Doom Bart, és csak azután felelt:

– Anyám magára tetováltatta a címét.

Azt már nem akarta Robin orrára kötni, egészen pontosan hová is tetováltatta ezt az anyja. Inkább ő maga sem gondolt erre. De az étel és az ital jobb hangulatba hozta; Robin sosem érdeklődött tolakodóan a múltja iránt, és úgy ítélte meg, ma teljesen érthető, hogy többet akar tudni.

– Ez volt a kedvenc száma. A Blue Öyster Cult meg a kedvenc zenekara. Jó, az, hogy „kedvenc”, talán nem elég erős kifejezés. Inkább valami megszállottság volt ez.

– Nem is a Deadbeats volt a kedvence? – bukott ki Robinból gondolkodás nélkül. Strike apja a Deadbeats énekese volt. De róla sem beszéltek soha.

– Nem – rázta a fejét Strike, és még egy félmosolyt is sikerült kisajtolnia magából. – A jó öreg Jonny mindig csak a második helyre futhatott be Ledánál. Ő Eric Bloomot akarta, a Blue Öyster Cult énekesét, de sosem jött neki össze. Egyike azon nagyon keveseknek, aki nem.

Robin nem tudta, mit mondjon. Már korábban is eszébe jutott, milyen érzés lehet vajon, ha az ember anyjának epikusan szerteágazó szexuális életéről bárki kedvére olvasgathat az interneten. Megjött Strike söre, nagyot kortyolt belőle, mielőtt folytatta volna.

– Majdnem engem is Eric Bloom Strike-nak kereszteltek – mondta, Robin pedig félrenyelte a vizét. A férfi elnevette magát, ahogy ott köhögött a szalvétába. – Hát, valljuk be, a Cormoran se sokkal jobb. Cormoran Blue…

– Blue?

– Hát Blue Öyster Cult, figyel maga?

– Jézusom – nézett nagyot Robin –, elég jól titkolja.

– Maga nem titkolná?

– És mit jelent ez a cím… „Mistress of the Salmon Salt”? Lazac, só…?

– Engem ne kérdezzen. Teljesen eszement szövegeik vannak. Sci-fi. Meg minden hülyeség.

A fejében egy hang szólalt meg: She wanted to die. She was the quicklime girl. Meg akart halni. Ő volt a mészkisasszony.

Ivott még egy kis sört.

– Szerintem én sose hallottam semmit a Blue Öyster Culttól – jegyezte meg Robin.

– Dehogynem – vágta rá Strike. – Ne féljen, a kaszást biztosan.

– Hogy ne… micsoda?

– Ez valami iszonyatos nagy slágerük volt. A kaszással. „Don’t Fear the Reaper”.

– Ó, ér… értem.

Robin egy rémült pillanatig azt hitte, Strike most tanácsot adott neki.

Megint némán ettek egy ideig. Robin aztán nem bírta tovább, bár remélte, nem tűnik nagyon ijedtnek, képtelen volt magában tartani a kérdést: – Mit gondol, miért címezték nekem ezt a lábat?

Strike-nak már volt ideje meggondolni a válaszát.

– Ezen gondolkodom egy ideje – felelte –, és azt hiszem, ezt kimondatlan fenyegetésnek kell vennünk, szóval most, amíg meg nem találtuk…

– Nem hagyom abba a munkát! – szólt közbe hevesen Robin. – Nem maradok otthon! Matthew is azt akarja.

– Szóval akkor beszélt vele?

Robin akkor hívta fel, amíg Strike lement az irodába Wardle-lel.

– Igen. És mérges rám, amiért aláírtam azt a vackot.

– Gondolom, csak aggódik magáért – fejezte ki nem igazán őszinte véleményét Strike. Néhányszor már találkozott Matthew-val, és mindig egyre ellenszenvesebbnek találta.

– Dehogy aggódik! – csattant fel Robin. – Csak azt hiszi, hogy akkor ennyi, hogy most majd fel kell mondanom, hogy sikerült elijeszteni innen. De nem sikerült!

Matthew teljesen megdöbbent a hírek hallatán, de a lány még ezzel együtt is hallott a hangjában valami kis elégedettségfélét is, és érezte, hogy bár nem mondja, a férfi most már meg van győződve róla, hogy neki is be kell látnia, milyen nevetséges hiba volt összeállnia ezzel a bolond magánnyomozóval, aki még rendes fizetést sem tud adni neki. Strike-nál ráadásul munkaidőn kívül is dolgoznia kellett néha, és ezért a munkahelyére kellett küldetnie megrendelt dolgokat, nem pedig haza. („Nem azért küldtek nekem egy lábat, mert az Amazon nem tudott volna kiszállítani valamit a lakásunkhoz!”, vágta rá Robin ingerülten.) És mindennek a tetejébe Strike most már valamelyest híres is volt, és a barátaik ezt lebilincselőnek találták. Matthew saját, könyvelői állása egyáltalán nem volt ehhez hasonlítható. Csak halmozódott benne a sértettség, a féltékenység, és egyre többször át is törte a gátat.

Strike nem volt elég ostoba, hogy Matthew-val szembeni állásfoglalásra bátorítsa a lányt – ezt majd megbánhatja, ha nem ilyen feldúlt.

– Csak később jutott eszébe, hogy magának címezze a lábat, ne nekem – mondta. – Először az én nevemet nyomtatta a címkére. Gondolom, arra játszik, hogy aggódni kezdjek, mert most megmutatta, tudja a maga nevét; vagy arra, hogy magát elijessze tőlem.

– Nos, hát nem fog ezzel elijeszteni! – jelentette ki Robin.

– Robin, itt most nincs helye a hősködésnek! Akárki is ez, most közölte velünk, hogy tud rólam egy csomó mindent, hogy tudja a maga nevét is, és legkésőbb ma reggel óta azt is, pontosan hogy néz ki. Elég közelről meg tudta nézni. És ez nem tetszik nekem.

– Nyilván nem sokra tartja a megfigyelési képességeimet.

– Mivel pont én küldtem el a legeslegjobb rohadt tanfolyamra, amit csak találtam – morogta Strike –, és pont nekem nyomta az orrom alá azt a csöpögős ajánlólevelet…

– Akkor meg nem hiszi, hogy meg tudnám védeni magam.

– Hát én sosem láttam, hogy meg tudná, és csak maga állítja, hogy tanult önvédelmet.

– Hazudtam én valaha magának arról, mit tudok, és mit nem tudok? – szegezte neki a kérdést felháborodottan Robin, Strike-nak pedig muszáj volt bevallania, hogy nem. – Na, hát akkor! Nem vállalok felesleges kockázatot. Maga kitanított, hogy szúrjak ki bármit, ami gyanús. És egyébként is, nem is engedheti meg magának, hogy hazaküldjön. Így is csak nagy nehezen boldogulunk az ügyeinkkel.

Strike felsóhajtott, és két jókora, szőrös kezével megdörzsölte az arcát.

– Sötétedés után nem dolgozik! – mondta. – És hordania kell magával egy riasztót, valami rendeset!

– Jól van! – állt rá Robin.

– És különben is, jövő hétfőtől Radfordnál lesz – nyugtatta magát Strike.

Radford gazdag vállalkozó volt, aki egy félállású új munkatársnak álcázva akart egy nyomozót bevinni az irodájába, hogy leleplezze az egyik felsővezetőjét, aki gyanúja szerint bűncselekményeket követ el. Erre a feladatra nyilván Robin az alkalmasabb, mivel a második nagy nyilvánosságot kapott gyilkossági ügyük óta Strike-ot könnyebben felismerték. Miközben kihörpintette a harmadik korsó sörét, Strike azon tűnődött, vajon rá tudja-e venni Radfordot, hogy vegye oda Robint teljes munkaidőben. Hálás lett volna, ha biztonságban tudhatja abban a palotaszerű irodaházban, minden nap reggel kilenctől délután ötig, amíg el nem kapják ezt a futóbolondot, aki a lábat küldte.

Robin eközben a kimerültség hullámaival küzdött, meg valami halvány hányingerrel is. Veszekedés, álmatlan éjszaka, aztán meg a levágott láb okozta szörnyű ijedtség – és most haza kell mennie, és már megint elmagyarázni, miért is szeretne ebben a rosszul fizető, veszélyes állásban maradni. Matthew valaha a megnyugvás, a támogatás legfőbb forrása volt számára, mostanra meg egy újabb kikerülendő akadállyá vált.

A kartondobozban heverő hideg, levágott láb képe váratlanul, hívatlanul jelent meg lelki szemei előtt. Vajon mikor lesz, hogy már nem fog eszembe jutni? – gondolta. Kellemetlen bizsergést érzett az ujjbegyeiben, amelyekkel végigsimított rajta. Észre se vette, de ökölbe szorult a keze az ölében.

5

Hell’s built on regret.

(Megbánásból épült a pokol.)

Blue Öyster Cult: ‘The Revenge of Vera Gemini’

(Vera Gemini bosszúja)
Szöveg: Patti Smith

Jóval később, miután a biztonság kedvéért elkísérte Robint a metróig, Strike visszament az irodájába és némán, elgondolkodva ült az asztalánál.

Számos szétszaggatott holttestet látott már, szétrohadt hullákat tömegsírokban, vagy robbantások után, frissen szétszakítva az út mentén: leszakadt végtagokat, péppé zúzott húst, összetört csontokat. A természetellenes halállal való szembesülés benne volt a munkaköri leírásában a Különleges Nyomozó Egységnél, a Királyi Katonai Rendőrség civil ruhás alosztályánál, és ő meg a kollégái is gyakran ösztönösen a humor segítségével birkóztak meg vele. Így kezeli az ember, ha darabokra tépett, megcsonkított holttesteket lát. Az egységnél nem engedhették meg maguknak azt a luxust, hogy csak tisztára mosva, szaténnal bélelt dobozokban lássák a kicsinosított halottakat.

Dobozokban! Ez a doboz, amiben a láb érkezett, teljesen mindennapinak látszott. Semmi sem utalt rá, honnan jött, nem volt rajta jele, kinek küldtek benne valamit előzőleg, nem mondott semmit. Az egész olyan szervezett volt, olyan körültekintő, olyan olajozott – és épp ez nyugtalanította, nem maga a láb, bármilyen szörnyű dolog is az. Legjobban ez a körültekintő, gondos, szinte orvosi pontosságú végrehajtás döbbentette meg.

Az órájára nézett. Este elvileg Elinnel kellene találkoznia. A lány, akivel már két hónapja volt együtt, épp válása legtraumatikusabb időszakát élte, melyben mindkét fél olyan hűvös nyugalommal játszott, mint két sakknagymester a sorsdöntő mérkőzésen. Elhidegült férje módfelett gazdag volt, bár ezt Strike csak akkor értette meg, amikor a lány először engedte neki, hogy hazamenjen vele a családi otthonukba, és ott találta magát egy Regent’s Parkra néző, hatalmas, hajópadlós lakásban. A gyerekfelügyeleti jogot Elin közösen gyakorolta a férjével, ezért aztán a lány csak azokon az estéken tudott Strike-kal találkozni, ha az ötéves kislánya nem volt otthon; amikor pedig elmentek valahová, mindig a főváros csendesebb, kevésbé ismert éttermeit választották, mert Elin nem akarta, hogy a férje megtudja, találkozgat valakivel. Ez Strike-nak tökéletesen megfelelt. Kapcsolataiban vissza-visszatérő problémát jelentett, hogy az olyan estéken, amikor mások szórakozhattak, neki megint mások hűtlen házastársait kellett követnie, és nem vágyott rá különösebben, hogy közeli viszonyba kerülhessen Elin kislányával. Igazat mondott Robinnak: fogalma sem volt, hogy kell gyerekekkel beszélni.

A telefonjáért nyúlt. Még egy-két dolgot elintézhet, mielőtt elindul a közös vacsorára.

Az első hívás rögtön hangpostára ment. Hagyott rajta egy üzenetet Graham Hardacre-nek, a Különleges Nyomozó Egység-beli volt kollégájának, hogy hívja vissza. Azt nem tudta biztosan, hol is állomásozik jelenleg Hardacre. Amikor legutóbb beszéltek, épp az áthelyezését várta Németországból valahová máshová.

Nagy csalódására a második hívását sem vette fel az a régi barátja, akinek élete nagyjából pont az ellenkező irányba tartott, mint Hardacre-é. Strike neki is hagyott egy majdnem szóról szóra ugyanolyan üzenetet, majd letette.

Közelebb húzta Robin székét a számítógéphez és bekapcsolta, aztán csak bámult a képernyőre, de nem is látta. Lelki szemei előtt, akarata ellenére, az anyja meztelen képe jelent meg. Ki tudhatott arról a tetoválásról? A férje nyilván, és az a sok pasija, akik ki-be jártak az életében; meg bárki más is, aki esetleg láthatta meztelenül a sok foglaltházban vagy koszos kommunában, amelyek között gyakran költöztek ide-oda akkor. Aztán ott volt még az a lehetőség is, ami a Tottenhamben jutott eszébe, de nem érezte úgy, hogy képes lenne megosztani Robinnal, hogy élete során valamikor talán készülhettek meztelen képek Ledáról. Egyáltalán nem lett volna szokatlan tőle az ilyen.

Az ujjai ott haboztak a billentyűzet felett. Eljutott odáig, hogy Leda Strike mezte, de aztán betűnként visszatörölte a mutatóujja dühös bökéseivel. Van, amire egyetlen normális férfi sem kíváncsi, és vannak olyan keresőkifejezések, amelyeket senki sem akar a böngészője memóriájában hagyni; de sajnos, olyan feladatok is vannak, amelyeket nem akar senki másnak átadni.

Tanakodott kicsit az így megüresedett keresősávot nézve. A kurzor érzéketlenül villogott rá, míg szokásos két ujjas módszerével gyorsan be nem gépelte: Donald Laing.

Jó sok volt belőlük, különösen Skóciában, de nyugodtan kizárhatott minden olyan Lainget, aki lakbért fizetett vagy szavazott a választáson abban az időszakban, amikor az ő Laingje börtönben volt. Miután gondosan leszűkítette a kört, számításba véve a férfi hozzávetőleges életkorát is, egy olyan Laing maradt a legérdekesebb, aki, úgy tűnt, 2008-ban Corbyban élt egy Lorraine MacNaughton nevű nővel. A nyilvántartás szerint Lorraine MacNaughton most egyedül élt ugyanazon a címen.

Kitörölte Laing nevét, és beírta helyette: Noel Brockbank. Ebből a névből kevesebb volt Nagy-Britanniában, mint Donald Laingből, de Strike itt is ugyanúgy zsákutcába futott. Talált egy N. C. Brockbankot, aki egyedül élt Manchesterben, 2006-ban, de ha ez lenne Strike embere, az azt jelentené, hogy elvált a feleségétől. És Strike nem tudta biztosan, ez vajon jót vagy rosszat jelent-e…

Hátradőlt Robin székében, és végiggondolta, vajon milyen következményekkel jár, hogy valaki egy levágott lábat küldött neki. A rendőrségnek hamarosan a nyilvánossághoz kell fordulnia információért, bár Wardle megígérte, hogy előre szól neki, csak azután tart sajtótájékoztatót. Egy ilyen bizarr, groteszk történet mindig hírértékű, de az csak még nagyobb érdeklődést fog generálni (bármennyire is nem fűlött a foga hozzá), hogy az ő irodájába küldték a lábat. Cormoran Strike mostanában maga is hírértékű lett. Két gyilkossági ügyet is megoldott a londoni rendőrség orra elől, ráadásul két olyat, amelyek eleve nagy érdeklődésre tarthattak volna számot akkor is, ha nem oldja meg őket egy magánnyomozó: az első azért, mert az áldozat egy gyönyörű, fiatal nő volt, a második pedig, mert olyan fura, rituálisnak látszó módon végeztek az áldozattal.

Vajon hogy befolyásolja a láb érkezése a vállalkozását, amit olyan kemény munkával épített fel? – gondolta Strike. Kénytelen volt arra jutni, hogy minden bizonnyal súlyos következményekkel kell számolnia. Az internetes keresések durván ugyan, de megmondják, mennyire divatos vagy komoly valami; és nem is olyan soká, ha valaki rákeres Cormoran Strike-ra a Google-ben, első találatokként nem lelkendező dícséreteket olvashat majd a két leghíresebb, legsikeresebb ügyéről, hanem beszámolókat arról a kegyetlen tényről, hogy valaki egy levágott testrészt küldött neki, tehát van legalább egy igen komoly ellensége. Strike biztos volt benne, hogy épp elég jól érti az embereket, legalábbis azokat a bizonytalan, rémült, dühös embereket, akik a magánnyomozók kenyerét adják; és tudta, hogy az ilyenek nem nagy valószínűséggel választják azt a nyomozót, akinek levágott lábakat küldözget valaki postán. Esetleges új ügyfeleik jobb esetben azt gondolják, Strike-nak és Robinnak van épp elég baja; rosszabb esetben meg hogy vigyázatlanságból vagy ügyetlenségből valami túl veszélyesbe keveredtek bele.

Már épp kikapcsolta volna a gépet, amikor meggondolta magát, és beírta a keresőbe: Brittany Brockbank – még nagyobb ellenérzéssel, mint amikor az anyjáról keresett volna meztelen képeket.

Volt belőlük néhány a Facebookon, az Instagramon, olyan cégeknél, amikről sose hallott, és mind gyártották a szelfiket. Végignézte a képeiket. Majdnem mindegyik lány a húszas éveiben járt, amilyen idős az általa ismert Brittany is lenne most. A feketéket kizárhatta, de azt lehetetlen volt eldönteni, a barna, a szőke, a vörös-e az, akit ő keres, a csinos vagy az érdektelen, a ragyogó arcú, a mogorva vagy az oda sem figyelő. Egyik sem viselt szemüveget. Vajon hiúságból nem veszi fel egy fényképhez? Vagy megműtette a szemét? Az is lehet, hogy a lány kerüli a közösségi oldalakat. Még emlékezett rá, hogy nevet akart változtatni. De talán sokkal alapvetőbb oka van, hogy nem találja, ha meghalt.

Megint az órájára nézett: ideje indulni, átöltözni.

Nem lehet ő, gondolta, és aztán: csak ne legyen ő!

Mert ha ő az, akkor ez mind Strike hibája.

6

Is it any wonder that my mind’s on fire?

(Hát csoda, hogy az elmém lángol?)

Blue Öyster Cult: ‘Flaming Telepaths’

(Lángoló telepaták)

Robin a szokásosnál óvatosabban ment haza aznap este, és a metróban ülő minden férfit titokban összehasonlított azzal a fekete bőrbe öltözött, magas ismeretlennel, aki átadta neki azt a szörnyű csomagot. Egy olcsó öltönyt viselő vékony, ázsiai férfi harmadjára reménykedve elkapta a tekintetét; ezután Robin már nem nézett sehová, csak a telefonjára, amelyen (ha volt térerő) a BBC weboldalát frissítgette, és akárcsak Strike, azon tűnődött, mikor tűnik fel a hírekben a láb.

Negyven perccel azután, hogy hazaindult a munkából, betért a nagy szupermarketbe a lakásukhoz legközelebb eső metrómegálló mellett. Szinte semmi nem volt otthon a hűtőben. Matthew nem szeretett bevásárolni, és Robin biztos volt benne (bár a fiú az utolsó előtti veszekedésük során tagadta ezt), hogy úgy gondolja: mivel Robin csak a bevételük kevesebb mint egyharmadát keresi meg, ezt azzal kell kompenzálnia, hogy ő végzi a Matthew számára kellemetlen kisebb, mindennapi feladatokat.

Öltönyös, egyedülálló férfiak pakolták a mélyhűtött készételeket a bevásárlókocsijukba. Dolgozó nők szaladtak el mellette sietve, tésztát vettek, amit gyorsan meg lehet főzni a családnak vacsorára. Egy kimerültnek tűnő fiatal anyuka részeg bogár módjára kóválygott a polcok között egy kiskocsiban ülő, üvöltő kisgyerekkel; láthatólag képtelen volt odafigyelni, a kosarában csak egy csomag sárgarépa árválkodott. Robin lassan sétált a sorok között, fura idegességet érzett. Nem volt a közelben senki, aki hasonlított volna a fekete motorosruhás férfira, nem bújkált itt senki, aki esetleg arról fantáziál, hogy levágja a lábát… levágja a lábamat…

– Elnézést! – szólt rá egy ingerült, középkorú nő, aki a virsliket próbálta elérni. Robin bocsánatot kért, és arrébb ment. Meglepve látta, hogy egy csomag csirkecombot tart a kezében. Bedobta a bevásárlókocsiba, aztán sietve átment a szupermarket másik felébe, ahol a borok és tömény italok közt viszonylagos nyugalmat talált. Előhúzta a telefonját és felhívta Strike-ot. Az már a második csörgésre felvette.

– Jól van?

– Hát persze, hogy jól va…

– Hol van most?

– A szupermarketben.

Robin mögött egy alacsony, kopaszodó férfi nézegette a polcon a sherryket, a szeme épp a lány mellének szintjében. Amikor Robin odébb lépett, a férfi is ment vele. Mérges pillantást vetett rá, erre elpirult és otthagyta.

– Hát, a szupermarketben elvileg biztonságban van.

– Aha – felelte Robin, és az egyre távolodó férfi hátát nézte. – Figyeljen csak, lehet, hogy semmi jelentősége, de most az jutott eszembe, hogy az utóbbi néhány hónapban kaptunk egy-két fura levelet.

– A dilisektől?

– Ne kezdje most ezt!

Robin mindig tiltakozott a szóhasználat ellen. Amióta Strike megoldotta a második híresebb ügyüket, jelentősen megnövekedett a furcsa levelek száma az irodában. A legjózanabbak írói egyszerűen csak pénzt kértek tőlük, abban a hitben, hogy Strike most már nyilván mesésen gazdag. Aztán voltak olyanok, akik különös személyes ügyekben szerették volna, ha Strike bosszút áll helyettük; olyanok, akik mintha minden ébren töltött percükben észbontó elméleteket akartak volna bizonyítani; olyanok, akik csak olyan összefüggéstelenül, zavarosan adták elő, mire van szükségük vagy mit akarnak, hogy egyes-egyedül elmebetegségükről győzték meg az olvasót; és végül („na, ezek tényleg dilisek”, mondta Robin) egy-két olyan is, mind férfiak, mind nők, akik a jelek szerint vonzónak találták Strike-ot.

– Magának voltak címezve? – kérdezte Strike hirtelen nagyon komolyan.

– Nem, magának.

Hallotta, ahogy a férfi a beszélgetés közben járkál a lakásában. Lehet, hogy ma este is találkozik Elinnel. Sosem beszélt a kapcsolatáról; ha a nő egyszer nem ugrott volna be az irodába, Robin nem volt biztos benne, tudomást szerzett volna-e róla valaha – talán csak akkor, amikor Strike egy nap jegygyűrűvel a kezén jelent volna meg a munkában.

– És mi volt bennük? – kérdezte most a férfi.

– Hát, az egyiket egy olyan lány írta, aki le akarta vágni a saját lábát. Ehhez kért tanácsot.

– Micsoda? Mondja még egyszer!

– Ez a lány le akarta vágni a saját lábát – ismételte Robin jól artikulálva, és egy nő, aki épp a rozék között válogatott, ijedt pillantást vetett felé.

– Jézus isten! – morogta Strike. – És akkor én meg nem hívhatom őket diliseknek! Gondolja, hogy sikerült neki, és velem is tudatni akarta?

– Csak azt gondoltam, egy ilyen levél talán releváns lehet – felelte visszafogottan Robin. – Vannak emberek, akik tényleg le akarják vágni bizonyos testrészeiket, ez egy ismert jelenség, úgy hívják… nem úgy, hogy „dilisek”! – tette hozzá, megelőzve Strike-ot, aki elnevette magát. – És volt egy másik is, amit csak monogrammal írtak alá. Hosszú levél volt a maga lábáról, és hogy hogyan szeretné azt ő jóvátenni.

– Ha jóvá akarja tenni, azt gondolnám, férfilábat küldtek volna. Elég hülyén is néznék ki egy…

– Ne! – vágott közbe Robin. – Ne vicceljen! Nem is értem, hogy tud.

– Én azt nem értem, maga hogy nem tud – felelte Strike kedvesen.

Robin most nagyon is ismerős csikorgó hangot hallott a telefonból, majd visszhangzó csattanást.

– Maga a dilis fiókban turkál!

– Szerintem nem szabadna „dilis fióknak” hívnia, Robin. Elég nagy tiszteletlenség az elmebeteg embertár…

– Holnap találkozunk! – mosolyodott el Robin akarata ellenére, majd Strike kacaját hallva letette.

Ahogy a szupermarketben bóklászott, megint elöntötte a kimerültség, amivel egész nap küszködött. Az igényelt túl nagy erőfeszítést, hogy eldöntse, mit egyenek: most kimondottan nyugtatónak találta volna, ha egy, valaki más által előre megírt lista alapján vásárolhat be. Akár a dolgozó anyukák, akik gyorsan főzni akartak valamit, Robin is feladta, és rengeteg tésztát szedett csak össze. A pénztár előtti sorban ott találta magát a fiatal nő mögött: a kisgyerek végre kifáradt a sírásban, és most aludt, mint a bunda, széttárt karral, szorosan lehunyt szemmel.

– Milyen cuki! – jegyezte meg Robin: úgy érezte, a nőnek jólesne valami biztató.

– Amikor alszik – felelte az anyuka halvány mosollyal.

Amikor Robin végre benyitott a lakásuk ajtaján, már tényleg holtfáradt volt. Nagy meglepetésére Matthew ott várta a keskeny előszobában.

– Én is bevásároltam! – fakadt ki, meglátva a lány kezében a négy degeszre tömött szatyrot, és Robin hallotta a hangjában a csalódottságot, hogy ez a nagyszerű gesztusa így most nem is ér annyit. – Írtam egy SMS-t, hogy beugrom a szupermarketbe!

– Biztos nem hallottam – válaszolt Robin. – Bocs.

Valószínűleg épp Strike-kal beszélt telefonon. Még az is lehet, hogy egyszerre voltak ott mindketten, bár persze ő az ideje felét a borok és tömény italok közt bújkálva töltötte.

Matthew kitárt karral megindult felé, és Robin nem tudta nem észrevenni, milyen dühítően nagylelkűnek szánta ezt az ölelést. De még így is be kellett vallania magának, hogy a férfi nagyon is jóképű volt a sötét öltönyében, a hátrafésült sötétszőke hajával.

– Biztos nagyon megijedtél – mormolta, a lehelete Robin haját melegítette.

– Igen – felelte a lány, és átölelte a derekát.

Szép nyugodtan megették a tésztát, egyetlenegyszer sem került szóbasem Sarah Shadlock, sem Strike, sem Jacques Burger. Robinban kifulladt a reggeli égető vágy, hogy elismertesse Matthew-val: Sarah mondta, mennyire imádja a göndör hajat, nem ő. Úgy érezte, most megkapja a nagyon is felnőtt tartózkodásának jutalmát, amikor Matthew bocsánatkérőn megjegyezte: – Vacsora után még kell majd dolgoznom egy kicsit.

– Semmi baj – felelte Robin. – Amúgy is korán le akartam feküdni.

Az ágyba magával vitt egy csésze diétás forró csokit meg egy divatlapot, de az nem kötötte le. Tíz perc után felkelt, fogta a laptopját, odavitte az ágyba, és a Google-ben rákeresett Jeff Whittakerre.

A Wikipédia-cikket már olvasta, amikor egyszer elcsábult, és utánanézett Strike múltjának, de most jobban odafigyelt. A cikk a szokásos figyelmeztetésekkel kezdődött:

Jeff Whittaker

Jeff Whittaker (szül. 1969) zenész, leginkább az 1970-es évek supergroupie-jával, Leda Strike-kal kötött házassága nyomán ismert. 1994-ben megvádolták a felesége meggyilkolásával.[1] A diplomata Sir Randolph Whittaker (KCMB, DSO) unokája.

Gyerekkora

Whittakert a nagyszülei nevelték. Tizenéves édesanyja, Patricia Whittaker skizofrén volt.[hivatkozás szükséges] Whittaker sosem ismerte az apját.[hivatkozás szükséges] A Gordonstoun Iskolából kicsapták, miután kést rántott az egyik oktatóra.[hivatkozás szükséges] Azt állította, miután kicsapták, nagyapja három napra a fészerbe zárta, bár ezt Sir Randolph tagadta.[2] Tizenéves korában Whittaker megszökött otthonról és egy ideig az utcán élt. Azt is állítja, hogy sírásóként is dolgozott.[hivatkozás szükséges]

Zenei pályája

A ’80-as évek végén, a ’90-es évek elején Whittaker több thrash metal zenekarban is gitározott és szövegíróként működött, köztük a Restorative Artban, a Devilheartban és a Necromanticban.[3][4]

Magánélete

Whittaker 1991-ben ismerkedett meg Leda Strike-kal, Jonny Rokeby és Rick Fantoni exbarátnőjével, aki a Necromanticnak épp szerződés felajánlását fontolgató lemeztársaságnál dolgozott. [hivatkozás szükséges] Whittaker és Strike 1992-ben össze is házasodtak. Az asszony 1992 szeptemberében fiúgyermeknek adott életet (Switch LaVey Bloom Whittaker).[5] Whittakert 1993-ban kirakták a Necromanticból túlzott kábítószer-használata miatt.[hivatkozás szükséges]

Amikor Leda Strike 1994-ben, herointúladagolásban meghalt, Whittakert megvádolták a meggyilkolásával. A bíróság felmentette.[6][7][8][9]

1995-ben újra letartóztatták garázdaságért, és amiért megkísérelte elrabolni a fiát, aki Whittaker nagyszüleinek felügyelete alatt állt. Nagyapjának bántalmazásáért felfüggesztett börtönbüntetést kapott.[hivatkozás szükséges]

1998-ban késsel fenyegette meg egy munkatársát, amiért 3 hónapos börtönbüntetésre ítélték.[10][11]

2002-ben börtönbe került egy holttest eltemetésének megakadályozása miatt. Karen Abraham, akivel akkor együtt élt, mint később kiderült, szívrohamban halt meg, Whittaker azonban egy hónapig közös lakásukban rejtegette a holttestét.[12][13][14]

2005-ben crack terjesztéséért került börtönbe.[15]

Robin kétszer is elolvasta a cikket. Ma este nagyon nem tudott odafigyelni. Mintha kicsúszott volna az agyából az információ, mintha nem tudta volna megemészteni. Whittaker élettörténetének egyes részei égbekiáltóan furcsán festettek. Ugyan miért akarna bárki egy hónapig rejtegetni egy hullát? Vajon attól félt, hogy megint gyilkossággal vádolnák, vagy volt más oka is? Holttestek, végtagok, halott testrészek… Robin belekortyolt a forró csokijába és elfintorodott. Édes poríze volt; a nagy nyomás hatására, hogy a menyasszonyi ruhájába bele kell férnie, már egy hónapja lemondott a valódi csokiról.

Letette a csészét az éjjeliszekrényére, majd ismét a billentyűzet felé fordult, és nekiállt képeket keresgélni a Jeff Whittaker-tárgyalásról.

Rengeteg fénykép villant fel a képernyőn, rajtuk két különböző Whittakerrel: nyolc év különbséggel készültek, két különböző bíróságon.

A felesége meggyilkolásával megvádolt fiatal Whittaker hosszú rasztafrizuráját a tarkóján fogta össze. Volt benne valami lerobbant ragyogás, ahogy ott állt a fekete öltöny-nyakkendőjében – elég magas volt, vagy egy fejjel magasodott szinte minden körülötte tolongó fotós fölé. Az arccsontja is magas, a bőre sárgásan sápadt, nagy szemei szokatlanul távol ültek egymástól – olyasfajta szemek, amilyeneket az ember valami ópiumfüggő költőnél vagy eretnek papnál várna.

Mire a másik nő eltemetésének akadályozásával vádolták, Whittaker már vesztett valamennyit csavargósan jóképű varázsából. Teltebb volt, brutálisan rövidre vágott hajjal, szakállal. Csak a távol ülő szemek nem változtak, az a mentegetőzés nélküli arrogancia, ami sugárzott belőle.

Robin lassan lefelé görgette a fényképekkel teli oldalt. Hamarosan annak a férfinak a képei, akit ő csak „Strike Whittakerének” hívott, összekeveredtek más, bíróság előtt álló Whittakerekéivel. Egy egészen angyali arcú, fekete Jeff Whittaker beperelte egy szomszédját, mert az továbbra is hagyta a kutyájának, hogy az ő füvére piszkítson.

De miért gondolta Strike, hogy a volt nevelőapja (Robin furának érezte, hogy így gondoljon rá, hisz a férfi csak öt évvel volt idősebb Strike-nál) képes lenne küldeni neki egy lábat? Vajon mikor találkozhatott Strike utoljára ezzel az emberrel, gondolta Robin, akiről azt hitte, megölte az anyját? Annyi mindent nem tud a főnökéről! Strike nem szeretett a múltjáról beszélni.

Robin megint a billentyűkre tette a kezét, és beírta: Eric Bloom.

Ahogy a bőrbe öltözött, ’70-es évekbeli rocklegenda képeit nézte, legelőször is az jutott az eszébe, hogy pontosan olyan a haja, mint Strike-nak: sűrű, sötét és göndör. Ez felidézte benne Jacques Burgert és Sarah Shadlockot, amitől egyáltalán nem lett jobb kedve. Inkább azzal a két másikkal akart foglalkozni, akiket Strike még lehetséges gyanúsítottként említett, de nem emlékezett, hogy is hívták őket. Valami Donald? A másiknak meg olyan furcsa, B betűs neve volt… Robin általában remekül emlékezett dolgokra. Strike gyakran elismerően meg is jegyezte ezt. Miért nem jut most az eszébe?

De egyébként mit számítana, ha eszébe jutna? Az ember nem sokat tehet egy szál laptoppal, így nem talál meg két olyan embert, akik igazából bárhol lehetnek. Robin már elég rég dolgozott egy nyomozóirodában, hogy tökéletesen tisztában legyen vele: ha valaki álnevet használ, az utcán él vagy foglaltházban, vagy esetleg csak bérli a lakását, és nem iratkozik fel a választói névjegyzékbe, könnyedén átcsusszanhat a tudakozó és a keresők hálóján.

Aztán jó néhány percig ült még ott elgondolkodva, majd valami olyan érzéssel, hogy most elárulja a főnökét, beírta a keresőbe: Leda Strike. Utána pedig még sokkal több bűntudattal: meztelenül.

Fekete-fehér kép volt. A fiatal Leda felemelt karral állt, hosszú, sötét haja gomolyogva hullott a mellére. Robin még a kis képeken is ki tudta venni a lába közt, a sötét háromszög felett a cirkalmas betűkkel írott tetoválás ívét. Robin kicsit hunyorított, mintha az, hogy valamelyest elhomályosítja a szeme előtt a képet, felmentené az alól, amit csinál, majd rákattintott a teljes mérethez. Nem akart belenagyítani, de nem is kellett. A Mistress szót így is tökéletesen el tudta olvasni.

A szomszéd helyiségben felberregett a fürdőszobai ventilátor. Robin rossz lelkiismerettel bezárta az oldalt a gépén. Matthew újabban rákapott, hogy elkérje a laptopját, és néhány héttel ezelőtt rajtakapta, hogy a Strike-kal való levelezését olvasgatja. Erre a gondolatra megint megnyitotta a böngészőt és kitörölte az előzményeket, aztán belépett a beállításaiba, és rövid gondolkodás után megváltoztatta a jelszavát „DontFearTheReaper”-re. Na, ezzel próbálkozzon csak!

Ahogy kicsusszant a takaró alól, hogy a konyhában a mosogatóba öntse a forró csokit, az jutott eszébe, hogy meg sem próbált semmit sem kideríteni „Ásós” Terence Malley-ről. Persze a rendőrségnek jóval könnyebb előkeríteni a londoni gengsztert, mint neki vagy Strike-nak.

Meg úgyis mindegy, gondolta álmosan, útban vissza az ágyba. Úgysem Malley volt.

7

Good To Feel Hungry

(Jó éhesnek lenni)

Persze ha csak annyi esze lett volna, mint egy újszülöttnek – ez az anyjának, annak a gonosz boszorkának volt az egyik kedvenc szófordulata: annyi eszed sincs, mint egy újszülöttnek, mi, te hülye kis vakarék? –, ha legalább annyi esze lett volna, nem követte volna a Titkárnőt még ugyanaznap, amikor reggel átadta neki a lábat. Csak hát olyan nehéz volt ellenállni a kísértésnek, amikor nem is tudta, mikor lesz legközelebb ilyenre alkalma! Éjjel megint feltámadt benne a vágy, hogy kövesse egy kicsit, hogy lássa, hogy is néz ki most, hogy megkapta az ajándékát.

Holnaptól komolyan korlátozódik a szabad mozgása, mert Az már itthon lesz, és Annak folyamatos figyelemre van szüksége, ha itthon van. És fontos, hogy Az jól érezze magát, nem utolsósorban azért, mert ő keresi a pénzt. Buta és ronda, és végtelenül hálás a figyelemért: Az szinte még észre sem vette, hogy ő tartja el.

Amint Az elindult munkába másnap reggel, ő is sietve elhagyta a házat, hogy a Titkárnő lakásához legközelebb eső metrómegállóban várjon rá, és ez okos húzás volt, mert a nő aznap egyáltalán nem is ment be az irodába. Gondolta is, hogy a láb érkezése talán belezavar majd a napi rutinjába – és hát igaza is volt. Majdnem mindig igaza volt.

Tudta, hogy kell embereket követni. Ezen a napon is hol volt rajta kötött sapka, hol nem. Egyszer pólóra vetkőzött, máskor felvette a kabátját, megint máskor kifordítva vette fel, napszemüveggel, vagy napszemüveg nélkül.

A Titkárnő azért volt neki értékes (azon felül persze, amiért bármilyen nő értékes lehet, ha sikerül egyedül maradnia vele), amit rajta keresztül majd Strike-kal művel. A vágy, hogy bosszút álljon Strike-on, végleges, brutális bosszút, addig növekedett benne, míg egész életének meghatározó, központi irányítójává nem vált. Mindig is ilyen ember volt. Ha valaki keresztbe tett neki, azt megjegyezte, és ha valamikor később lehetőség adódott – akár évek múltán is, de mindenki megkapta a magáét. Cormoran Strike többet ártott neki, mint bármilyen más ember, és ő bizony ezért meg is fizet neki bőségesen.

Korábban évekre elveszítette Strike nyomát, de aztán hirtelen minden újság címoldalán ott virított az a szemét: hősként ünnepelték! Pontosan úgy, ahogy ő is mindig akarta, amire annyira vágyott. Olyan volt, mintha sósavat ivott volna, ahogy végig kellett olvasnia a lelkendező cikkeket erről a pojácáról, mégis elolvasott mindent, amit talált, mert ismerni kell a célpontot, hogy az ember a lehető legnagyobb rombolást tudja végezni. Akkora fájdalmat akart okozni Cormoran Strike-nak, amekkorát… nem is csak „emberileg” lehetséges, hiszen tudta magáról, hogy ő valami több mint emberi… amennyit csak „emberfelettileg” lehetséges. Sokkal több lesz ez, mint egy sötét utcában a bordái közé csusszanó kés. Nem, Strike büntetése lassabb, furább, rémisztőbb lesz, kínkeserves, a legvégén pedig egészen elsöprő erejű.

És soha senki sem fogja tudni, hogy ő tette; ugyan miért is tudnák? Eddig is háromszor megúszta minden gond nélkül: három nő is meghalt, és senkinek sincs a leghalványabb fogalma sem, ki tette. Ennek tudatában, a félelem legkisebb jele nélkül olvasgatta a mai Metropolt; csakis büszkeséget, elégedettséget érzett a levágott lábról szóló hisztérikus cikkektől, élvezettel ízlelgette a beszámolókból bűzlő félelmet, zavarodottságot, hallgatta bennük a farkast szimatoló birkanépség értetlen bégetését.

Most már nem kell semmi más, csak hogy a Titkárnő egyszer beforduljon valami elhagyatott kis utcába… csakhogy Londonban egész nap nyüzsögnek, rohangálnak az emberek, ő meg csak csalódottan, óvatosan, a Londoni Közgazdasági Egyetem közelében álldogálva figyeli a nőt.

A nő is figyelt valakit, nem is volt nehéz kitalálni, ki lehet az. Az ő célpontja világító platinaszőke műhajat viselt, a Titkárnő a nyomában délutánra visszajutott épp a Tottenham Court Roadra.

A Titkárnő ekkor eltűnt a kocsmában, szemben azzal a sztriptízbárral, ahová a célpontja bement. Ő is átgondolta kicsit, bemenjen-e utána, de a nő veszélyesen óvatosnak tűnt ma, így hát inkább egy nagy üvegablakú, olcsó japán étterembe tért be a kocsmával szemközt, leült egy asztalhoz az ablak mellett, és várta, hogy a Titkárnő kijöjjön.

Eljön az ideje, gondolta, és a napszemüvege lencséin keresztül bámulta a forgalmas utat. El fogja kapni. Ebbe a gondolatba kell kapaszkodnia, mert ma este megint vissza kell térnie Ahhoz, meg a féléletéhez, a hazug életéhez; ez tette lehetővé, hogy a valódi önmaga is szabadon járhasson-kelhessen, szabad levegőt szívhasson.

A koszos, összevissza maszatolt londoni ablaküveg visszatükrözte ezt a nyers kifejezést az arcán – most lefoszlott róla a civilizált máz, amellyel a nőket megbabonázta, a nőket, akikből a vonzereje meg a kései áldozatai lettek. Kiült az arcára az a lény, aki mélyen benne élt, valami olyan teremtmény, ami semmi mást nem akart, csak kinyilvánítani, ő uralkodik.

8

I seem to see a rose,
I reach out, then it goes.

(Mintha rózsát látnék,
Nyúlok érte, árnyék.)

Blue Öyster Cult: ‘Lonely Teardrops’

(Magányos könnyek)

Ahogy Strike már várta is, amióta csak elárasztották a médiát a levágott lábról szóló hírek, kedden kora reggel igen dühösen jelentkezett régi ismerőse, Dominic Culpepper is a News of the Worldtől. Az újságíró nem volt hajlandó elfogadni, hogy Strike-nak esetleg jó oka lehetett arra, hogy nem hívta fel őt azon nyomban, amint rájött, hogy egy levágott végtagot küldtek neki; felháborodását tovább tetézte, hogy Strike pedig nem volt hajlandó megígérni, hogy egy nagyobb összegért cserébe az ügy minden újdonságáról rögtön tájékoztatja Culpeppert. Az újságíró korábban már adott fizető munkát Strike-nak, aki a hívás végére azt gyanította, ez a jövedelemforrás a jövőben már nem áll majd rendelkezésére. Culpepper nem örült.

Robinnal nem is beszélt késő délutánig. Egy hátizsákkal a vállán, a Heathrow-ról jövő gyorsjáratról hívta fel.

– Merre van? – érdeklődött.

– A Mentolos Orrszarvúval szemben, a kocsmában – felelte Robin. – Az a neve, hogy Court. És maga?

– Épp jövök visszafelé a reptérről. Bolond Papa felszállt a gépére, hála istennek.

Bolond Papa gazdag nemzetközi bankár volt, akit Strike a felesége megbízásából figyelt meg. A házaspár igen élénk gyermekelhelyezési perben állt. Az, hogy a férj most elperült Chicagóba, azt jelentette, hogy Strike-nak néhány napig nem kell éjszaka is őt figyelnie, ahogy ott ül a kocsijában a felesége háza előtt, hajnali négykor, és éjjellátóval fürkészi a kisfiai ablakát.

– Odamegyek – közölte Strike Robinnal. – Maradjon ott! Kivéve, nyilván, ha Platina lelépne valakivel.

Platina nem volt más, mint az orosz közgazdász-hallgató és sztriptíztáncosnő. Strike-ék ügyfele pedig a barátja, akit Robinnal „Duplának” neveztek el, egyrészt, mert már másodszor figyelték meg egy szőke barátnőjét, másrészt, mert úgy tűnt, kimondottan felizgatja, ha kiderítheti, hol és hogyan hűtlenek hozzá a szeretői. Robin egyszerre nyugtalanítónak és szánalmasnak tartotta Duplát. A férfi abban a klubban ismerkedett meg Platinával, amelyet Robin most is szemmel tartott; és ismét őket bízta meg, hogy derítsék ki, vajon más férfiak is részesülnek-e olyan különleges elbánásban a lánytól, mint mostanában ő.

A legfurcsább az volt, hogy bármennyire is nem hitte el, és bármennyire is nem tetszett neki, Dupla ezúttal, úgy tűnt, a szokásostól eltérően hűséges barátnőt választott. Miután hetekig figyelte minden lépését, Robin megtudta róla, hogy általában magányos farkas, csak a könyvei társaságában, egyedül ebédel, és a munkatársaival is ritkán elegyedik beszédbe.

– Nyilván azért dolgozik a klubban, hogy a tandíját ki tudja fizetni – mondta Robin felháborodva Strike-nak, amikor már egy hete követte. – Ha Dupla nem akarja, hogy más férfiak bámulják nap mint nap, miért nem segíti ki egy kis pénzzel?

– Az a legfőbb vonzereje a dolognak, hogy a lány más férfiak ölében ficánkol – felelte Strike türelmesen. – Meg is lep, hogy idáig tartott neki, hogy valami ilyesmit keressen. Minden egyes részletében megfelel számára.

Strike járt is a klubban nem sokkal azután, hogy megkapták ezt a munkát; sikerült megnyernie egy szomorú szemű barna lányt (akit meglepő módon a Holló művésznéven ismertek), hogy tartsa szemmel a kliense barátnőjét. Hollónak naponta egyszer kellett jelentkeznie és beszámolni róla, mit csinál ma Platina, illetve rögtön értesíteni őket, ha úgy vette volna ki, az orosz lány megadja bárkinek a telefonszámát, vagy túlságosan sok időt tölt egy ügyféllel. A klub szabályzata tiltotta, hogy a vendégek hozzáérjenek a lányokhoz vagy ajánlatokat tegyenek nekik, Dupla („az a szegény, szerencsétlen marha”, jegyezte meg Strike) mégis meg volt győződve róla, hogy nem ő az egyetlen, aki jelenleg vacsorázni hordja a lányt és bejáratos az ágyába is.

– Még mindig nem értem, minek kell egyáltalán figyelnünk ezt a helyet – sóhajtott a telefonba Robin, immár nem először. – Holló bárhol elérne minket.

– Dehogynem tudja – felelte Strike, aki épp leszállni készült. – Mert Dupla imádja a fényképeket.

– De hát csak az van rajtuk, ahogy odasétál, meg haza!

– Az nem számít. Ez izgatja fel. És meg van róla győződve, hogy egyszer majd valami orosz oligarcha karján lép ki a csaj a klubból.

– Maga nem érzi néha olyan mocskosnak magát az ilyenektől?

– A munkával jár – felelte közönyösen Strike. – Viszlát, mindjárt!

Robin csak várt a virágmintás, aranyozott tapétával borított falak között. A brokáthuzatos székek, a számos különböző lámpabura éles ellentétet képeztek a hatalmas plazmatévével és benne a focival meg a Coca-Cola-reklámokkal. A falakat ugyanolyan divatosan nyers szürkésbarnára festették, amilyenre Matthew húga is átfestette a nappaliját nemrégiben. Robin nyomasztónak találta. A szemben lévő klub bejáratát nem is látta egészen tisztán a felső szintre vezető lépcső fakorlátjától. Kint az utcán folyamatosan haladt a forgalom mindkét irányban, egy csomó piros emeletes busz takarta el az utca túloldalát.

Strike bosszúsnak tűnt, amikor megérkezett.

– Elvesztettük Radfordot – kezdte, és ledobta a hátizsákját a földre a magas, ablak előtti asztal mellett, ahol a lány helyet foglalt.

– Na ne!

– De igen. Úgy érzi, maga most már túl ismert ahhoz, hogy beépüljön a cégébe.

A sajtónak aznap reggel hatkor adták ki a levágott lábas sztorit. Wardle betartotta, amit ígért, és időben figyelmeztette Strike-ot. A nyomozó így kora hajnalban még ki tudott surranni a tetőtéri lakásból, egy utazótáskában néhány napi ruhával. Tudta, hogy hamarosan körbeveszik az épületet az újságírók. Nem is most először.

– Ráadásul – folytatta, amint egy pinttel a kezében visszaért az asztalhoz, és felkecmergett a magas bárszékre –, Khan is kiszállt. Keres egy olyan nyomozóirodát, ahová nem küldenek testrészeket.

– Básszus! – szakadt ki Robinból. – Most meg mit vigyorog?

– Semmit. – Strike nem akarta elárulni neki, mennyire szereti, ha azt mondja: „basszus”. Ilyenkor mindig előjött a yorkshire-i akcentusa.

– De hát ezek jó munkák voltak!

Strike bólintott, és közben a Mentolos Orrszarvút figyelte az út túloldalán.

– Na és Platina hogy van? Holló bejelentkezett?

Mivel Holló épp az előbb hívta, Robin elmondhatta Strike-nak: ahogy általában, most sincs semmi újság. Platina népszerű a vendégek körében, eddig aznap három privát öltáncot adott, ezek pedig, legalábbis a klub szabályainak értelmében, teljes rendben folytak.

– Olvasta a cikkeket? – érdeklődött Strike, és egy ott hagyott Mirror felé intett az egyik szomszéd asztalon.

– Csak a neten – felelte Robin.

– Remélem, ez behoz valamennyi információt – folytatta Strike. – Mostanra valaki biztos észrevette, hogy hiányzik a lába.

– Ha-ha – nézett rá Robin.

– Túl korai?

– Igen – vágta rá a lány hűvösen.

– Tegnap este végeztem egy kis kutatást az interneten – váltott Strike. – Brockbank lehet, hogy Manchesterben volt 2006-ban.

– Honnan tudja, hogy az a Brockbank volt?

– Nem tudom, de ez a pasas nagyjából annyi idős, egyezik a középső neve…

– Emlékszik a középső nevére?

– Aha – bólintott Strike. – Bár úgy néz ki, már nincs ott. Lainggel ugyanez. Szinte biztos vagyok benne, hogy 2008-ban egy Corby-beli címen lakott, de onnan továbbment. Az a terepszínű dzsekis pasas – tette még hozzá, ahogy a túloldalra pillantott –, a napszemüveges, az mióta ül ott abban az étteremben?

– Úgy fél órája.

Amennyire Strike meg tudta ítélni, a napszemüveges pasas is épp őt nézte az út úloldaláról, két kirakatüvegen keresztül. Széles vállú, hosszú lábú férfi volt, túl nagydarabnak is tűnt az ezüstös alumíniumszékbe. Mivel az üvegen folyamatosan mozogtak az autók és a gyalogosok tükörképei, ezért nem lehetett biztos benne, de úgy látta, sűrű borosta borítja az arcát.

– Belülről milyen? – kérdezte Robin a Mentolos Orrszarvú jókora fémtető alatti nagy, kétszárnyú ajtaja felé bökve.

– A sztriptízbár? – kérdezett vissza Strike meghökkenve.

– Nem, a japán étterem – nézett rá gúnyosan Robin. – Persze hogy a sztriptízbár!

– Nem rossz – felelte Strike; nem volt benne teljesen biztos, mire is kíváncsi a lány.

– Hogy néz ki?

– Aranyozott. Tükrös. Homályos világítással. – Amikor Robin továbbra is várakozón nézett rá, hozzátette: – Van a közepén egy rúd, annál táncolnak a lányok.

– Nem is öltáncolnak?

– Arra vannak privát bokszok.

– És mi van rajtuk?

– Hát nem t’om… nem sok minden…

Megcsörrent a telefonja: Elin hívta.

Robin elfordult, és babrálni kezdett az asztalon az olvasószemüvegnek kinéző eszközével: valójában apró fényképezőgép volt beleépítve, ezzel dokumentálta Platina napjait. Szörnyen izgalmasnak találta, amikor először megkapta Strike-tól, de ez az izgalom már rég elkopott. Belekortyolt a paradicsomlevébe és kibámult az ablakon; igyekezett nem odafigyelni Strike és Elin beszélgetésére. A férfi mindig olyan tárgyilagosan beszélt, amikor a barátnőjével telefonált, de hát nehéz is lett volna Strike-ot elképzelni, ahogy kedvesen gügyög valakinek. Matthew például „Robzinak” meg „Rózi-mózinak” hívta őt, ha olyan kedve volt, bár mostanában nem gyakran.

– …Nicknél és Ilsánál – mondta most épp Strike. – Aha. Nem, szerintem is… aha… rendben… te is!

És letette.

– Oda ment át most? – kérdezte Robin. – Nickhez és Ilsához?

Ez a kettő Strike legrégebbi barátai közé számított. Robin is találkozott már mindkettejükkel, amikor néhányszor bejöttek az irodába; szimpatikusak is voltak.

– Aha, azt mondják, addig maradok, ameddig csak akarok.

– Miért nem Elinhez ment? – érdeklődött Robin, kockáztatva, hogy nem kap választ: tökéletesen tisztában volt vele, milyen egyértelmű határt szeret Strike tartani a magánélete és a munkája között.

– Nem működne – válaszolt az kurtán. Láthatóan nem bosszantotta a kérdés, de nem úgy nézett ki, mint aki ki akarja fejteni. – El is felejtettem… – tette hozzá, és megint a japán étteremre pillantott az utca túloldalán. Az asztal, ahol az előbb a terepszínű dzsekis, napszemüveges pasas ült, most már üres volt. – Ezt magának hoztam.

Egy riasztó volt az, utcai támadások ellen.

– Már van ilyenem – húzta elő a kabátja zsebéből Robin, és megmutatta neki.

– Oké, de ez jobb – állt neki bemutatni Strike, mit tud az övé. – Legalább 120 decibeles vészjelzés kell, és ez még valami lemoshatatlan piros cuccot is spriccel a támadóra!

– Az enyém 140 decibeles.

– Szerintem akkor is ez a jobb.

– Ez most az a szokásos férfidolog, hogy ha maga választ valami szerkentyűt, az feltétlenül jobb, mint ami nekem van?

Strike elnevette magát és felhajtotta a maradék sört.

– Viszlát, később!

– Most meg hová megy?

– Shankerrel találkozom.

Robinnak nem rémlett a név.

– Az a pasas, akitől kapok néha tippeket, hogy üzletelni tudjak a rendőrséggel – mondta erre Strike. – Akitől megtudtam, ki szúrta le azt a besúgót, nem emlékszik? Aki beajánlott annak a gengszternek verőemberként.

– Á! – nézett rá Robin. – Szóval az. Sosem mondta, hogy hívják.

– Shankernél jobbat nem tudok a feladatra, hogy előkerítsem Whittakert – folytatta a férfi. – De lehet, hogy Ásós Malley-ről is tud valamit. Azok közül is tart kapcsolatot néhánnyal.

Hunyorogva átnézett az utca túloldalára.

– Azért figyeljen oda arra a terepszínű dzsekire!

– Milyen nyugtalan lett!

– Még jó, hogy nyugtalan vagyok, Robin – felelte Strike, és már húzta is elő a cigarettáját, hogy a metróig elszívhasson egyet. – Valaki épp most küldött magának egy rohadt lábat!

9

One Step Ahead of the Devil

(Egy lépéssel az ördög előtt)

Váratlan pluszöröm volt megpillantani magát Strike-ot is, megcsonkított testi valójában, ahogy ott sétál szemben a járdán a Court felé.

Micsoda egy kövér fasz lett, amióta utoljára látta, hogy sántikál ott az utcán a hátizsákjával, mintha még most is ugyanaz az ostoba közlegény lenne – fogalma sincs, hogy alig ötven méterre tőle ott ül, aki azt a lábat küldte neki! Hát ennyit a nagy nyomozóról! Most meg bemegy a kocsmába a kis Titkárnőjéhez. Szinte biztos, hogy dugja is. Legalábbis reméli, hogy igen. Attól még nagyobb megelégedést nyer majd abból, amit most tervez ellene.

De aztán, ahogy a napszemüvegén keresztül bámulta Strike-ot a kocsma ablakában, hirtelen úgy látta, az odafordult és visszanézett. Persze az arcvonásait nem láthatta az utca túloldaláról, két üvegtáblán meg a napszemüvege sötét lencséin keresztül, de volt valami a másik férfi testtartásában, ahogy most teljes, kerek arcával felé fordult, amitől rögtön belecsapott a nagyfeszültség. Néztek egymásra az út két oldaláról, mindkét felől dübörögtek közöttük az autók, időnként elállva a kilátást.

Megvárta, amíg egymás után három emeletes busz is odaért közéjük lépésben, aztán felállt a székéről, kisurrant az étterem üvegajtaján, be egy mellékutcába. Elöntötte az adrenalin, úgy hámozta le magáról a terepszínű dzsekit, majd kifordította. Nem szabadulhatott meg tőle egyszerűen, a bélésében ott voltak elrejtve a kései. Befordult még egy sarkon, és itt már rendesen futásnak eredt.

10

With no love, from the past.

(A múltból, nem nagy szeretettel.)

Blue Öyster Cult: ‘Shadow of California’

(Kalifornia árnya)

A folyamatos forgalom miatt Strike-nak meg kellett állnia és várni, mielőtt átkelhetett volna a Tottenham Court Roadon, de a tekintete eközben is fel-alá pásztázta a járdát. A másik oldalra átérve benézett a japán étterembe, de sehol sem látott terepszínű dzsekit, és egyik inget vagy pólót viselő vendég sem hasonlított a napszemüveges pasasra, sem méretben, sem formában.

Strike telefonja rezegni kezdett, ezért elővette a zakója zsebéből. Robin SMS-t küldött:

Nyugi már!

Vigyorogva felemelte a kezét búcsúzásként a Court felé, aztán megindult a metróhoz.

Talán tényleg nyugtalan, ahogy Robin írta. Mégis mennyi az esély rá, hogy az őrült, aki azt a lábat küldte, ott üljön Robinnal szemben fényes nappal? De neki mégsem tetszett a terepszínű dzsekis, nagydarab pasas rezzenéstelen tekintete, és az sem, hogy napszemüveg volt rajta – annyira nincs verőfényes idő ma. Vajon véletlenül tűnt el onnan pont akkor, amikor Strike elől eltakarta a kilátást az a busz, vagy szándékosan?

Az volt a baj, hogy Strike nem nagyon bízhatott az emlékezetében abban a tekintetben, hogy is néz ki a három férfi, aki most aggasztotta, mert Brockbankot nyolc, Lainget kilenc, Whittakert pedig tizenhat éve nem látta. Bármelyikük meghízhatott vagy csonttá-bőrré fogyhatott azóta, megkopaszodhattak, szakállat vagy bajuszt növeszthettek, mozgáskorlátozttá válhattak vagy kigyúrhatták magukat. Maga Strike például elvesztette az egyik lábát azóta, hogy bármelyikükkel is utoljára találkozott. De az egyetlen, amit nem lehet elrejteni, az a magasság. Strike mindhárom gyanúsítottja 180 centi, vagy annál is magasabb volt, Terepdzseki pedig legalább ennyinek nézett ki azon az alumíniumszéken.

Megint rezegni kezdett a telefon a zsebében, ahogy a Tottenham Court Road-i metróállomás felé sétált – elővette, és örömmel látta, hogy Graham Hardacre hívja. Félrehúzódott, hogy ne akadályozza a többi gyalogost, és felvette.

– Oggy! – köszöntötte volt kollégája hangja. – Mi a helyzet, öregem? Minek küldözgetnek neked lábakat?

– Gondolom, akkor nem Németországban vagy? – kérdezett vissza Strike.

– Edinburghban, már hat hete. Épp most olvastam rólad a Scotsmanben.

A Királyi Katonai Rendőrség Különleges Nyomozó Egységének voltak irodái az edinburghi várban: a 35-ös Szekció. Elég szép, ha ide helyezik az embert.

– Hardy, egy szívességre lenne szükségem – folytatta Strike. – Infóra néhány pasasról. Emlékszel Noel Brockbankre?

– Hogy is felejthetném el! 7. páncélos, ha jól emlékszem.

– Azaz. A másik meg Donald Laing. Ő még azelőtt volt, hogy megismerkedtünk. Királyi Határőrezred. Cipruson találkoztam vele.

– Meglátom, mit tehetek, ha visszaérek az irodába, öregem. Most épp egy szántóföld közepén vagyok.

A közös ismerőseikről folytatódó beszélgetést rövidre fogta, a csúcsforgalom óráiban egyre nagyobb volt a zaj az utcán. Hardacre megígérte, hogy visszahívja Strike-ot, amint bele tudott nézni a hadsereg adatbázisába, Strike pedig továbbment a metró felé.

Harminc perccel később kiszállt a Whitechapel megállónál, és azt vette észre, hogy közben jött egy SMS-e épp attól, akivel találkoznia kellene:

Bocs Bunsen ma nem megy majd csörgök

Ez ugyan frusztráló és kellemetlen volt, de nem lepte meg. Tekintve, hogy nem hurcol magával sem jókora adag drogot, sem sok-sok jelöletlen bankjegyet, és sem ráijeszteni, sem megverni nem kell, Shankertől már az is a nagyrabacsülés jelének számított, hogy egyáltalán hajlandó volt találkozót megbeszélni Strike-kal.

A térde már kezdett sajogni, hiszen egész nap mászkált, de a megálló épülete előtt nem talált padot. A bejárat melletti sárga téglafalnak dőlve felhívta Shankert.

– Na mi van, Bunsen?

Ahogy már arra sem emlékezett, Shankert miért szólítják Shankernek, Strike-nak már fogalma sem volt, Shanker miért hívja őt Bunsennek. Tizenhét éves korukban ismerkedtek meg, és bár bizonyos módon nagyon erős kapcsolat alakult ki közöttük, a szokásos tinédzserkori barátságok szokásos terheiből nem volt benne semmi. Igazából nem is barátság volt ez a szó rendes értelmében, inkább valami kényszeredett testvéri kapcsolat. Strike biztos volt benne, hogy Shanker meggyászolná, ha meghalna, de abban is pont ilyen biztos volt, hogy ha egyedül maradna a holttestével, kipakolná a zsebeit. De más talán nem értené, hogy Shanker ezt abban a hitben tenné, hogy Strike is ezt akarná – bármilyen túlvilágra is költözött, ott örömmel venné tudomásul, hogy a tárcája Shankerhez vándorolt, és nem valami ismeretlenhez, aki csak megragadta az alkalmat.

– Dolgod van, Shanker? – kérdezte Strike, és újabb cigarettára gyújtott.

– Aha, Bunsen, ma semmiképp se megy. Mi újság?

– Meg akarom keresni Whittakert.

– Akkó’ le akarsz számolni, mi?

Annyira más lett hirtelen a hangja, hogy ha nem tudta volna, kicsoda-micsoda Shanker, talán meg is ijedt volna tőle. Shanker és társai szemében egy régi sérelemnek nem lehetséges más megfelelő megtorlása, mint a halál, így hát felnőtt életének nagy részét rács mögött töltötte. Strike már azon is meglepődött, hogy a harmincas évei vége felé még életben van.

– Csak azt akarom tudni, hol van – felelte neki, visszafogva magát.

Nem nagyon hitte, hogy Shanker is hallott volna a levágott lábról. Ő olyan világban élt, ahol csak az számít hírnek, ami személyesen érinti az embert; az ilyenek szájról szájra terjednek.