A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bohumil Hrabal: OBSLUHOVAL JSEM ANGLICKÉHO KRÁLE

Copyright © 1971, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

Hungarian translation © Varga György, 1990, 2025

EGY POHÁR SZÖRP

JÓL FIGYELJENEK ARRA, amit most mondok.

Mikor a Prága Szállóba kerültem, a főúr megfogta a bal fülemet, megcibálta és így szólt: „Te vagy itt a pikolófiú, úgyhogy jól jegyezd meg: Semmit sem láttál, semmit sem hallottál. Ismételd el.” És én elismételtem, hogy az étteremben semmit sem láttam és semmit sem hallottam. Azután a főúr a jobb fülembe akaszkodott: „De azt is jól jegyezd meg ám – mondta –, hogy mindent látnod és hallanod kell. Ismételd el.” Én meg ámulva ismételtem, hogy mindent látni és hallani fogok. Így kezdtem. Minden reggel hatkor kinn álltunk a placcon, minden reggel kisebb díszszemlét tartottunk, jött a szállodatulajdonos úr, a szőnyeg egyik oldalán a főúr, a pincérek és a sor végén én, a legkisebb, a pikolófiú, a másik oldalon pedig a szakácsok álltak és a szobaasszonyok, a mindenesek meg a büféslány, és a szállodatulajdonos úr elvonult előttünk és nézte, tiszták-e az ingmellek meg a frakkgallérok, s hogy a frakkon nincs-e folt, nem hiányzik-e valahol egy gomb, ki vannak-e suvickolva a cipők, majd lehajolt és szimatolva győződött meg arról is, vajon mostunk-e lábat, majd így szólt: „Jó napot, uraim, jó napot, hölgyeim…” Aztán már senkihez sem szólhattunk, és a pincérek megtanítottak, miként kell papírszalvétába bugyolálni a kést meg a villát, és én kitisztítottam a hamutartókat, és minden áldott nap ki kellett pucolnom a bádogkaskát is, amiben a forró virslit tartottuk, mert én jártam ki az állomásra a forró virslivel, az a pikoló tanított be, aki immár nem volt pikoló, már a placcon dolgozott, ó, hogy könyörgött, hadd hordja továbbra is ő a forró virslit a pályaudvarra. Furcsállottam a dolgot, de aztán megértettem. Én sem akartam semmi mást csinálni, csak a vonatok mentén forró virslit árulni, hányszor nyújtottam oda naponta a virslit kiflivel egy korona nyolcvanért, de az utasoknak csak húszkoronásuk volt, néha csak ötvenesük, és nekem sosem volt apróm, még akkor sem, ha volt, és tovább árultam a forró virslit, míg az utas föl nem ugrott a vonatra és az ablakhoz nyomakodva a kezét nyújtogatta, én meg először letettem a forró virslit, aztán az aprópénzzel kezdtem zörögni a zsebemben, de az utas már üvöltött, hagyjam az aprót, a visszajáró bankókkal törődjek, és én szép lassan kerestem a zsebemben azokat a bankókat, és a forgalmista már sípolt, én meg szép komótosan kihúztam a zsebemből a papírpénzt, és a vonat elindult, és én futottam a vonat mellett, és mikor már felgyorsult egy kicsit, akkor emeltem föl a kezem, és a bankók már-már a nyújtózkodó utas ujja hegyét érintették, némelyikük úgy kihajolt, hogy bent a kupéban valakinek a lábánál fogva kellett őt tartania, sőt volt olyan is, aki a szemafor oszlopába verte a fejét, más meg a távírópóznába, de az ujjhegyek gyorsan távolodtak, és én kifulladva, magasba tartott kézzel megálltam, kezemben a bankók, az volt csak az igazi, nagyon kevesen jöttek vissza a pénzükért, így most már nekem is volt saját pénzem, egy hónap elteltével már több százast vágtam zsebre, s végül az ezres is összejött, de reggel hat után, este pedig lefekvés előtt jött a főnök ellenőrizni, mostam-e lábat, és már tizenkettőkor ágyban kellett lennünk, és ekképpen kezdtem én nem hallani és mindent hallani, és nem látni és mindent látni, ami körülöttem zajlott, láttam a rendet meg a rendszert, hogy mennyire örült a főnök, amikor látszatra ellenségei voltunk egymásnak, ments isten, hogy a pénztároslány moziba menjen egy pincérrel, repült is volna rögtön mind a kettő, és megismertem az étterem vendégeit is, a törzsvendégek asztalát, mindennap én fényesítettem a törzsvendégek poharait, mindegyiknek száma és jele volt, volt szarvasos, ibolyás pohár, volt, amelyikre városka volt pingálva, volt szögletes meg hasas is, és volt egy HB jelű kőkorsó egyenesen Münchenből, és minden este jött a kiválasztottak társasága, a jegyző úr, az állomásfőnök úr, a bírósági elöljáró, az állatorvos, a zeneiskola igazgatója és Jína gyáros úr, és mindegyikről én segítettem le és mindegyikre én segítettem fel a kabátját, és mikor a sört hoztam, minden korsó a tulajdonosa elé kellett hogy kerüljön, és nem győztem csodálkozni, hogyan képesek a gazdagok egész este azon vitatkozni, hogy, mondjuk, a város határában, a palló mellett harminc éve egy nyárfa állt-e, és már kezdték is: az egyik azt mondta, nem is volt ott palló, csak egy nyárfa, a másik meg, hogy nem volt ott nyárfa, meg nem palló volt az, csak egy deszka valami korláttal… és képesek voltak iszogatni a sörüket és beszélni erről a témáról és kiabálni és veszekedni, de mintha mindezt csak a látszat kedvéért tették volna, mert szinte már egymás képébe üvöltöttek az asztal fölött, hogy palló volt ott és nem nyárfa, az asztal túloldaláról meg hogy nyárfa volt ott és nem palló, de aztán visszaültek és minden a legnagyobb rendben volt megint, csak azért üvöltöztek, mert utána jobban ízlett a sör, máskor meg azon civakodtak, melyik a legjobb sör Csehországban, az egyik szerint a protivíni, a másik a vodňanira esküdött, a harmadik a pilsenire, a negyedik a nymburkira meg a krušoviceire, és már megint üvöltöttek, de azért mind szerették egymást, s csak azért kiabáltak, hogy történjen valami, hogy valamivel elüssék az estét… És az állomásfőnök úr, amikor elébe tettem a sört, felém hajolt, és suttogva mondta, hogy látták az állatorvos urat az Édenben, a kisasszonyoknál, és hogy Jaruškával ment szobára, az iskolaigazgató úr ezzel szemben azt suttogta, hogy az állatorvos úr ott volt ugyan, ám nem csütörtökön, hanem már szerdán, és hogy Vlastával és nem Jaruškával ment föl, és ekképpen beszélgettek egész este, csakis az Éden kisasszonyairól, hogy ki volt ott és ki nem, és amikor én mindezt hallottam, ezeket a beszédeket, hát mindegy volt nekem, hogy a város határában nyárfa volt-e és palló, vagy hogy palló ugyan volt, de nyárfa nem, vagy, mi több, csak a nyárfa állt azon a helyen, és az is, hogy a brániki sör jobb-e vagy a protivíni, nem akartam én egyebet látni és hallani, csakis azt, hogy milyen is ott az Édenben. Megszámoltam a pénzemet, és úgy árultam tovább a virslit, hogy félre tudjak tenni annyit, hogy elmerészkedhessek az Édenbe, sőt már el is tudtam sírni magam a pályaudvaron, és merthogy olyan picike, tökéletes pikolófiú voltam, hát mindenki csak legyintett és otthagyta a pénzét, mert azt hitték, árva gyerek vagyok. És így érlelődött bennem a terv, hogy egyszer majd tizenegy után, a lábmosást követően, kimászok a kis szoba ablakán és elnézek abba az Édenbe. Vadul kezdődött az a nap az Arany Prága vendéglőben. Délelőtt egy jól öltözött cigány társaság jött be, pénz is volt náluk elég, üstfoltozók lehettek, és ahogy ott ültek az asztalok mellett, hát mindenből a legjobbat kérték, és mindannyiszor, mikor valami újabbat rendeltek, mutatták a pénzüket, a zeneiskola igazgatója az ablaknál ült, és mert a cigányok üvöltöztek, áttelepedett az étterem közepébe és tovább olvasott egy könyvet, szörnyen érdekes könyv lehetett az, mert ahogy az igazgató úr fölállt, hogy három asztallal odébb üljön, hát föl sem emelte a tekintetét abból a könyvből, akkor is olvasott, amikor leült, a kezével tapogatta ki a szék támláját, és csak olvasott tovább, én meg a törzsvendégek poharait tisztogattam, a fény felé fordítottam őket, még csak délelőtt volt, egy-két leves, néha egy-egy pörkölt, kevés vendég, de ilyenkor az összes pincérnek állandóan csinálnia kellett valamit, még ha nem is volt semmi dolguk, mint ahogy én is oly nagy gonddal pucolgattam azokat a poharakat, a főúr is álltában igazgatta a tálalón a villákat, a pincér meg újra nekilátott az evőeszköz elrendezésének… és ekkor, ahogy átnéztem az Arany Prága-emblémás poháron, látom, hogy az ablak alatt haragos cigányok futnak az utcán, és aztán berontanak a mi Arany Prágánkba, és alighanem már a folyosón kést ránthattak, és utána valami szörnyű dolog történt, odarohantak azokhoz az üstfoltozó cigányokhoz, de azok mintha már várták volna őket, fölpattantak és megragadták az asztalokat, és mindig úgy tartották maguk elé a lapjukat, hogy a késes cigányok hozzájuk ne férjenek, de mégis, ketten már a földön feküdtek, a hátukból kiállt a kés, és a késelők csak szúrtak és döftek, az üstfoltozók kezébe is belevágtak, merő vér volt majd minden asztal, de az igazgató úr csak tovább olvasta azt a könyvet, mosolygott magában, és a cigány fergeteg nemhogy körülötte vonult volna el, de rajta keresztül, összevérezték a fejét meg a könyvét, én viszont az asztal alá bújtam és négykézláb másztam ki a konyhába, a cigányok sikoltoztak, villogtak a kések, a villanások mint holmi arany legyek röpködtek az Arany Prágában, és a cigányok fizetés nélkül kihátráltak az étteremből, minden asztal véres volt, ketten a földön feküdtek, az egyik asztalon két levágott ujj, egy lenyisszantott fül és egy darab hús hevert, a doktor úr, mikor kijött megnézni a két leszúrtat meg a cafatokat, megállapította, hogy a hús egy darabka a vállizomból, és ekkor is csak az igazgató úr volt az, aki tenyerébe támasztott állal, az asztalára könyökölve olvasott tovább, az összes többi asztal a kijáratot torlaszolta el, ezek az asztalok barikádozták el az ajtót, fedezték az üstfoltozók menekülését, és a főnök úrnak nem volt más választása, fölvette fehér, méhecskemintás mellényét, kiállt az étterem bejárata elé, és kezét széttárva mondogatta az érkezőknek, hogy sajnálom, odabent rendbontás történt, csak holnap nyitunk. Az összevérezett abroszokat, a rengeteg tenyér- és ujjnyomot az én gondjaimra bízták, ki kellett vinnem mindent az udvarra, és be kellett fűtenem a mosoda nagyüstje alatt, és a büféslánynak meg a mindenesnek ki kellett mosnia meg főznie ezt az egészet, és nekem kellett volna kiteregetnem az abroszokat, de nem értem el a szárítókötelet, úgyhogy ez is a mindeneslányra maradt, én adogattam neki a nedves, kifacsart abroszokat, és éppen a melléig értem, és ő csak kacagott, és arra volt jó neki az egész, hogy nevetségessé tegyen, az arcomnak nyomta a mellét, úgy tett, mintha véletlenül, felváltva hol az egyik, hol a másik mellét nyomta nekem, rá a szememre, elsötétült előttem a világ, és minden illatos volt, mikor aztán abroszért hajolt le a kosárhoz, én láttam be mélyen a két ringó keble közé, és ahogy fölállt, függésből előremeredésbe ömlöttek át mellei, és az a két nő, a büféslány meg a mindenes csak nevetett, és így beszéltek hozzám: mondd csak, fiacskám, hány éves vagy, elmúltál már tizennégy? És mikor? És aztán bealkonyult és fújt a szél, és olyanok voltak azok az abroszok kinn az udvaron, mint holmi spanyolfalak, mint mikor az étteremben esküvő vagy más zártkörű rendezvény volt, akkor állítottunk fel ilyent, és én már mindent elkészítettem a placcon és minden újra ragyogott a tisztaságtól, mindenütt szegfű, mindig tele kosárral hozták a virágot, mikor minek volt éppen a szezonja, és mentem lefeküdni, de mikor aztán csendesség lett mindenütt, és az udvaron csattogtak az abroszok, mintha beszélgetnének, tele volt az udvar ezzel a muszlinbeszéddel, kinyitottam az ablakot, kimásztam, és az abroszok között, az ablakok előtt haladva a kapuig jutottam, átvetettem magam rajta és lopakodva mentem a kis utcán egyik lámpától a másikig. A sötétben mindig kivártam, míg az éjszakai járókelők elhaladnak mellettem, míg végre meg nem pillantottam az Éden zölden világító feliratát, és álltam egy kicsit, vártam, az épület mélyéből egy orkesztrion csörömpölése szűrődött ki, és összeszedve minden bátorságomat bementem, és a folyosón volt egy kis ablak, és én csak álltam, és olyan magasan volt az a kis ablak, hogy lábujjhegyre kellett állnom, és ott ült az Éden tulajdonosnője és megkérdezte: Mi kéne, kis legény? és mondtam, hogy mulatni szeretnék, s ő ajtót nyitott, és mikor beléptem, egy fiatal, fekete hajú kisasszony ült ott és ki volt bontva a haja és dohányzott, és megkérdezte, ugyan mit kívánok? És én azt feleltem, hogy szeretnék vacsorázni, ő meg, hogy itt tálalják-e a vacsorát vagy pedig a lokálban, és én elpirultam és azt mondtam, nem, én chambre separéban szeretnék vacsorázni, ő meg rám meredt, hosszan füttyentett, és megkérdezte, pedig már tudta a választ – és kivel? És én rá mutattam és mondtam: magával, és ő fejcsóválva nyújtotta felém a kezét, s így, kézenfogva végigvezetett egy homályos, tompított vörös fénnyel megvilágított folyosón, és kinyitott egy ajtót, a szobában heverő, asztal meg két plüsshuzatú szék állt, és a fény valahonnan a függöny, a karnis mögül szűrődött ki, végigszaladt a plafonon, majd úgy omlott alá, mint a szomorúfűz ágai, és leültem, és mikor kitapintottam zsebemben a pénzt, visszatért az erőm és megkérdeztem: velem vacsorázik? És inni mit szeretne? és ő mondta, hogy pezsgőt, én meg bólintottam, és a lány tapsolt egyet, jött a pincér, hozott egy üveget és kinyitotta, aztán hátravitte a hálófülkébe, poharakat hozott és töltött, én meg ittam a pezsgőt, a buborékok az orromba szálltak és prüszköltem, a kisasszony meg, amint bemutatkozott, egyik poharat a másik után itta, aztán megéhezett, és én azt mondtam, hogy igen, mindenből a legjobbat hozzák, és ő kijelentette, hogy az osztrigát szereti, hogy itt mindig friss az osztriga, így hát osztrigát ettünk és újabb üveg pezsgőt bontottunk, aztán még egyet, és a kisasszony nekiállt simogatni a hajamat és megkérdezte, hová valósi vagyok, és én elmondtam, hogy olyan kis faluból jöttem, hogy szenet is csak tavaly láttam először, és ő nevetett ezen és azt mondta, helyezzem kényelembe magam, és melegem volt és levettem a zakóm, ő meg, hogy melege van, s hogy levehetné-e a ruháját ő is, és én segítettem neki, szépen elrendeztem a széken, amit levetett, aztán a kisasszony kigombolta a sliccemet, és ekkor már tudtam, hogy ami az Édenben vár rám, az nem jó, nem kellemes, nem gyönyörteli, hanem egyenesen édeni, a kisasszony két tenyere közé fogta a fejemet és a mellei közé szorította, és illatos volt a melle, lehunytam a szemem, mintha elálmosodtam volna, olyan fenséges volt az az illat és azok a formák, és a finom, puha bőr, és ő egyre lejjebb és lejjebb tolta a fejem és én magamba szívtam hasának illatát és ő zihált, és olyan bűnösen gyönyörű volt ez az egész, hogy már nem is kívántam többet, csak ezt, csakis erre fogok spórolni minden héten a forró virsliből, nyolcszáz koronát, vagy ezret is, mert immár van szép, fennkölt célom, ahogy apám szokta volt mondani, hogy legyen mindig előttem valami cél és meg leszek mentve, mert lesz miért élnem. De még csak valahol a félúton tartottunk, Jaruška szép csendben lehúzta a nadrágomat majd az alsónadrágomat is, és a lágyékomat csókolgatta, és én belereszkettem a gondolatba, hogy mi is történik itt velem, az Édenben, vacogott a fogam és összegömbölyödtem, és azt mondtam, Jaruška, mit csinál? És Jaruška feleszmélt, de ahogy rám nézett, nem hagyta annyiban, a szájába vett, én meg toltam el, de ő, mintha az eszét vesztette volna, a szájában tartott és egyre gyorsabb és gyorsabb mozdulatokkal mozgatta a fejét, és aztán már nem toltam el magamtól és nem védekeztem, hanem elnyúltam és fogtam a lány két kis fülecskéjét és éreztem, hogyan folyok el, hogy mennyire más ez így, mint mikor magam csinálom, hogy az utolsó cseppig mindent kiszív belőlem ez a hosszú hajú, lehunyt szemű kisasszony, hogy kiissza belőlem, amit eddig undorral fröcsköltem a pincében a szénre vagy az ágyban a zsebkendőmbe… és mikor fölemelkedett, hangjában mélységes fáradtsággal így szólt: és most szerelemből… de én olyan ellágyult és hervadt voltam, hogy ellenálltam és azt mondtam, de hát én éhes vagyok, maga nem? És mert szomjas voltam, fogtam Jaruška poharát, hiába igyekezett, már nem tudta megakadályozni, hogy bele ne igyak, és csalódottan tettem le a poharat, mert nem pezsgő volt benne, hanem sárga limonádé, Jaruška az első pillanattól fogva limonádét ivott, amit én pezsgőként fizettem, és én ezt csak most tudtam meg, elnevettem magam és rendeltem még egy üveggel, és mikor a főúr behozta, magam nyitottam ki és én is töltöttem, és aztán megint ettünk és a lokál mélyéből az orkesztrion csörömpölése hallatszott, és mikor kiittuk ezt az üveget is s én egyre spiccesebb lettem, letérdeltem, és a kisasszony ölébe fúrtam a fejem és csókolgattam, játszott a nyelvem azokkal a gyönyörű szőrökkel és pihékkel, de mert könnyű voltam, Jaruška a hónom alá nyúlt és magára húzott, szétrakta a lábát és én, mint kés a vajba, úgy hatoltam először nőbe, amit úgy vártam, az végre megtörtént, és Jaruška magához szorított és a fülembe súgta, hogy tartsam vissza, hogy minél tovább, de én csak kettőt mozdultam, harmadszorra már fröcsköltem bele a meleg húsba, és ő hídba emelkedett, úgy feküdt, hogy csak a haja meg a talpa érte a kanapét, és én testének hídján hevertem az utolsó pillanatig, míg puha nem lettem, ott pihentem a szétvetett két lába között, míg ki nem kászálódtam onnan s mellé nem feküdtem. És ő zihált és elterült és vaktában utánam nyúlt, és a hasamat simogatta, simogatta az egész testemet… Aztán eljött a fölöltözés, a búcsúzás és a fizetés ideje, és a főúr számolt, csak számolt, majd átnyújtotta a számlát hétszázhúsz koronáról, és én búcsúztam, de még fogtam két százast és odaadtam Jaruškának, és mikor kimentem az Édenből az utcára, nekitámaszkodtam az első falnak, és ott álltam elálmodozva a sötétben, és most már tudtam, hogy mi is történik ezekben a csodálatos kisasszonyos házakban, de rögtön arra gondoltam, na, most már túl vagy a tanonckodáson, holnap újra eljössz ide és igazi úr leszel megint, mert mindnyájukat lenyűgöztem, úgy jöttem, mint egy pikolófiú, aki virslit árul az állomáson, és úgy távoztam, hogy több voltam, mint bármelyik úr az Arany Prága törzsasztalánál, ahová csak előkelő urak ülhettek, csak a városi notabilitás…

Tartalom

Egy pohár szörp

A Csendesség Szálló

Őfelsége pincére voltam

És a fejét már nem találtam meg

Miként lettem milliomos

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Túlságosan zajos magány

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Bíró Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 130 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License