JAMES PATTERSON

A ZAJ

J.D. BARKER

James Patterson – J. D. Barker: The Noise

Copyright © 2021 by James Patterson

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Patterson – J. D. Barker: The Noise

Little, Brown and Company, Hachette Book Group, New York, 2021

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 019 2 (epub)

ISBN: 978 963 598 020 8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

1.
TENNANT

Az erdőnek jellegzetes illata volt. A Columbia folyó felől áradó nyirkos levegőbe duglászfenyő, sárgafenyő, vörös cédrus és juhar illata keveredett. Éjszaka leereszkedett a köd a Mount Hood csúcsáról, a napsugarak megtörték a kísérteties tájat, a csillogó árnyékok között fehér foltok virítottak, amelyeket lassan felmelegített a hajnal.

A tizenhat éves Tennant Riggin óvatosan és hangtalanul lépkedett, gondosan kikerülve a lehullott gallyakat, ágakat, leveleket és tűleveleket, bőrbakancsa nem hagyott nyomot. Pontosan így tanulta az apjától.

Nyolcéves húga, Sophie, aki tőle két méterre lépkedett, nem volt ilyen elővigyázatos. Hangosan zörgött körülötte az aljnövényzet, és úgy lóbálta a sétabotját, mintha szándékosan fel akarná ébreszteni az anyatermészet összes teremtményét, és bosszút állni rajtuk azért, hogy neki ilyen korán kellett kelnie.

– Maradj már csöndben! – szólt rá Tennant.

– Nem maradok – felelte dacosan Sophie. – Ha csöndre vágysz, akkor nem kellett volna felébresztened.

– Anya azt szeretné, ha te is megtanulnál vadászni.

– Azt egy órával később is megtanulhatnék. És miből gondolod egyáltalán, hogy fogtál valamit?

Sophie idegesítően viselkedett, de igaza volt. Tennant az elmúlt évek során egyre jobb csapdákat készített, de nem olyan jókat, mint az apja. Sokszor előfordult, hogy a csalétek eltűnt, eltört a bot, vagy eltűnt a hurok. Tegnap a saját szemével látta, hogy egy nyúl beleugrott az egyik hurokba, de sikerült kiszabadulnia, és a csalétekkel elszaladva maga után húzta a csapdát. Tennant végül elkapta, de majdnem egy órájába telt. Erről nem számolt be a szüleinek, de Sophie tudott róla, mert felkuporodott egy szikla tetejére, és hangosan nevetett azon, hogy a nővére azt az átkozott nyulat üldözi.

Tennant tegnap hat csapdát rakott ki, és a hurkokat ezúttal nem kötélből, hanem drótból készítette.

A lányok a negyedik generációját képviselték a családnak, amely egy önellátó életmódot folytató közösség tagja volt. Háromszáz méterre születtek jelenlegi vadászhelyüktől, és sohasem hagyták el Oregont. Tudták, hogy létezik egy másik világ is, mert sok történetet hallottak róla, de nem vágytak arra, hogy a saját szemükkel lássák. Riggin nagymama gyakran mesélt nekik a kinti világ szörnyűségeiről, a környezetszennyezésről, a kapzsiságról és a pazarlásról, és megígértette velük, hogy sohasem fognak részt venni ebben az erkölcstelenségben. Tennant megesküdött neki, hogy így lesz. Imádta a falujukat, amelynek a múlt héten született kis Lilyvel együtt száznyolcvannyolc lakosa volt, és a húgával ellentétben őt egy cseppet sem érdekelte az a másik világ. Sophie nagyon kíváncsi lett, amikor Kaitlyn és Jeremiah fia, Kruger három hónapra Portlandbe utazott, és mire visszajött, teljesen megváltozott. Tennant többször is rajtakapta a húgát, hogy szemmel tartja Krugert, követi minden lépését, és kérdéseket tesz fel neki. Nyolcéves létére Sophie nagyon kíváncsi volt, és az emberek többsége elhallgatott, amikor megjelent, Kruger azonban látszólag nagyon élvezte, hogy ilyen hálás hallgatóságra talált.

Amikor meghallották a kiáltást, mind a ketten megtorpantak. Olyan volt, mint egy csecsemő sírása, és megzörrent a bokor.

– Hűha! Elkaptál egyet.

A rémült vagy sérült nyulak borzalmas hangokat adtak ki, de egy jól felállított csapdának egyetlen pillanat alatt meg kellett fojtania a vadat, gyorsan, emberségesen és hatékonyan. És ez nem egy haldokló nyúl hangja volt. Ez megpróbált kiszabadulni. Valami rosszul sült el.

Felhangzott még egy kiáltás, azután még egy, de az halkabb volt a másik kettőnél. Tennant mind a hat csapdába új drótot tett.

Sophie arcáról eltűnt az izgatottság, és miközben a kiáltások egyre hangosabbak lettek, meredten bámult elsápadva.

– Hallgattasd el őket! – nyafogta szinte sírva.

Tennant táskájában volt egy kis üveg méhviasz kullancs- és rovarcsípések esetére. Gyorsan elővette, beledugta az ujját, és miután mindkét fülébe tett belőle, már csak tompán hallotta a kiáltozást. Odanyújtotta az üveget a húgának, aki megrázta a fejét, mert túl kényes volt, és gusztustalannak találta, így inkább befogta a fülét.

Tennant visszatette az üveget a táskájába, elővette és kinyitotta a kését.

– Gyerünk!

Sophie azonban makacsul megvetette a lábát, és megrázta a fejét. Mondott is valamit, de Tennant a viasztól nem értette.

Ekkor meghallott egy másik hangot, ami nem az erdőből érkezett, hanem a tudata mélyéről. A sípoló alapzaj egyre erősebb lett, és egyre több fülsértő hang csatlakozott hozzá. Mohó volt, és ocsmány, és Tennant közben nyomást is érzett, mintha megtelt volna vízzel a feje, és nem maradt volna benne elég hely. Hideg verejtékcseppek csorogtak végig a tarkóján, forogni kezdett körülötte a világ, elhomályosult a látása, és úgy érezte, hogy mindjárt elájul.

Amikor a húgára nézett, rájött, hogy a hang nem csak a tudatában létezik. Sophie tekintetéből rémület áradt, és miközben tátott szájjal meredt a fák koronái közül kikandikáló szürke, hajnali égboltra, a fülére szorította a kezét.

A hang fülsiketítő lett, és mintha rengeteg üvöltésből állt volna össze.

Mintha az összes ember, állat és a Föld minden teremtménye egyszerre üvöltött volna a fájdalomtól.

Tennant térdre rogyott, a húga odakuporodott mellé, és abban a pillanatban felbukkantak a bokrok közül a szüleik. Tennant érezte, hogy az apja felemeli, futásnak ered vele Bill McAuliffe falu szélén álló pajtája felé, és futás közben a puska a hátának csapódik. Amikor a pajtához értek, az apja leeresztette egy csapóajtón keresztül a pincébe, azután az anyja lenyújtotta neki Sophie-t. Tennantnek nem sikerült rendesen megfognia a húgát, ezért mind a ketten leestek a lépcsőn, és lezuhantak a döngölt padlóra.

Tennant felnézett, és egy pillanatra még látta a szüleit, mielőtt az apja becsukta a csapóajtót. Mind a ketten sápadtak voltak, a szemük véres, és az arcuk eltorzult a fájdalomtól.

Az a szörnyű hang még erősebb lett.

Ó, istenem! Apa és anya miért nem jött le velünk?

2.
TENNANT

Sophie üvöltése úgy hasított Tennant fülébe, mint egy tompa, rozsdás penge.

A húga hangja beleolvadt abba a borzalmas jajgatásba, ami egyszerre érkezett mindenhonnan és sehonnan. Tennant úgy érezte, hogy a csontjai ki akarnak bújni a bőre alól. A padló lüktetett az átható zúgástól, pattogtak rajta a göröngyök, és az áporodott, dohos levegő megtelt porral.

A lány az oldalára fordult, ujját a fülébe dugta, de a hang mégis behatolt az ujja mellett és a viaszon keresztül az agyába, mint egy kötőtű, és belülről kaparászta a koponyáját.

A sípolásba időközben belevegyült az összes hang, mélyek és magasak egyaránt, és egyszerre sikítottak és rikoltoztak.

A pince kicsi volt, legfeljebb tíz négyzetméteres lehetett. A falakat deszkák és salaktéglából készült polcok borították, amelyeken konzervek, szárított hús, tejporcsomagok, vizesflakonok és liszteszsákok sorakoztak.

Most minden életre kelt, és vibrálni kezdett a hangtól.

A konzervdobozok és a csomagolt húsok a padlóra zuhantak, és az egyik liszteszsák kilyukadt.

A falak úgy nyöszörögtek, mintha a föld súlya befelé nyomná őket.

A plafonon úgy remegtek a deszkák, mintha ugrált volna rajtuk valaki.

A hang még erősebb lett.

Tennant csak akkor vette észre, hogy üvölteni kezdett, amikor kiürült a tüdeje, és kapkodva beszívta a poros-lisztes levegőt. Köhögött, azután összeszedte az erejét, felállt, és meglökte a csapóajtót.

Miért zártak be a szüleink?

Meg fognak halni idelent.

És ők miért nem jöttek le?

Sophie a földön feküdt, a térdét a mellkasához húzta, a fejére szorította a kezét és a karját. A szeme sarkából és az orrából sötétvörös, szinte fekete vér szivárgott, ami az ujjain keresztül a fülére folyt. Annyira sűrű volt, mintha már megalvadt volna. Az egyik kezével hirtelen elkapta a nővére bokáját, olyan erősen megszorította, hogy a fájdalomtól Tennant megint a földre került.

Szerette volna átölelni a húgát, de a karja és a lába nem engedelmeskedett az akaratának. A szíve hevesen vert, majdnem kiugrott a helyéből, és úgy fuldoklott, mintha víz került volna a légcsövébe. Felakadt a szeme, elsötétült körülötte a világ, és úgy érezte, hogy rázuhannak a falak. A pince olyan volt, akár egy sírgödör.

3.
TENNANT

Magához tért, és lassan kinyitotta a szemét. A plafondeszkák között beszivárgott a fény, és megvilágította a poros levegőt. A lány a hátán feküdt, a jobb lába furcsa szögben volt alácsavarodva.

Olyan tökéletes volt a csönd, hogy egy pillanatig azt hitte, megsiketült, azután eszébe jutott a viasz. Gyorsan kivette a füléből, és összeszedte magát.

– Sophie!

Tennant már több földrengést is átélt, kettőre élénken emlékezett, de egyik sem csinált ekkora felfordulást a pincében. A polcok többsége összedőlt, de azokról is minden lehullott, amelyek nem. A lekváros- és befőttesüvegek szétrobbantak, a poros levegőben édeskés illat terjengett, a padlón üvegcserepek csillogtak. Tennant alig ismert rá a pincére.

Sophie az egyik sarokban kuporgott, és ide-oda billegett. Véres arcába hajtincsek tapadtak, a szeme nyitva volt, de vakon bámult maga elé, és halkan motyogott, mint aki beszélget valakivel.

Tennant keresztülvágott a romokon, és odalépett hozzá. Úgy sajogtak az izmai, mintha egész nap kukoricát kapált vagy szénát gyűjtött volna.

Megérintette Sophie-t, de az nem reagált, és folytatta a motyogást, habár Tennant nem értette, hogy mit mond.

Sophie szeme ugyanúgy vérben úszott, mint a szüleiké, sápadt volt, és a bőre egészen kihűlt.

– Hallasz engem, Sophie?

A kislány nem válaszolt.

Tennant átölelte, hogy megállítsa, de nem hagyta abba a billegést.

Olyan halkan motyogott, hogy a nővére a szájához hajolt, hátha akkor megérti, mit mond, de csak annyit érzékelt, hogy sürgető a hangja. Beszéd közben bólogatott, és a tekintete ide-oda cikázott a pincében, mégsem nézett rá semmire.

Tennant csettintett.

Semmi.

Pofon vágta a húgát.

Nem akarta megtenni, de a módszer bevált.

Sophie abbahagyta a billegést, vett egy mély lélegzetet, azután mozdulatlanná dermedt, és a nővérére meredt.

Tennant a tenyerébe fogta az arcát.

– Jobban vagy?

Sophie továbbra is mozdulatlanul bámult rá, azután a fülébe dugta az ujját, először csak óvatosan, azután egyre agresszívabban. Tennant elkapta a csuklóját, hogy megállítsa, de a húga sokkal erősebb volt nála.

Sophie végül kihúzta az ujját a füléből, de ettől csak rosszabb lett a helyzet, mert véres volt az ujja, és üvölteni kezdett. A tenyerével a fülét csapkodta.

– Nem hallok, nem hallok!

Tennant megint megpróbálta megállítani, de a húga felé kapott, és folytatta a csapkodást.

– Nem, nem, nem!

– Hagyd abba, Sophie!

Csatt.

Csatt.

Csatt.

Megint billegni kezdett, ezúttal gyorsabban, mint az előbb.

Csatt.

Csatt.

Csatt.

Ellökte a nővérét, aki nekizuhant egy liszteshordónak.

Tennant tudta, hogy ki kell jutniuk onnan. Bill McAuliffe egy baltát is tartott a pincében, ami mindig a hátsó sarokban lógott a falon, de most leesett, és a lány végül a tejporosdobozok alatt találta meg.

Felment a csapóajtóhoz, két kézzel megmarkolta a baltát, és az élével rácsapott. Az egyik sarokpántot vette célba, de nem találta el, ezért újra ütött. A harmadik ütéstől a sarokpánt eltört. A másik pánthoz ötször kellett lesújtania. Az ajtó a pincébe zuhant, és a nyíláson beáramlott a napfény.

Tennant eldobta a baltát, lement a lépcsőn, és megfogta a húga kezét.

– Gyerünk!

Azt hitte, hogy tiltakozni fog, de felpattant, és kirohant.

– Várj meg! – kiáltotta Tennant, ahogy utánaszaladt.

Nem nappalnak kellett volna lennie.

4.
TENNANT

Bill McAuliffe pajtája eltűnt.

Sophie háttal állt a nővérének, és azt a helyet bámulta, ahol az ajtónak kellett volna lennie. A régi épület tetőszerkezetének nyoma veszett, a falaiból csak romok maradtak. A földön szétterülő széna között törött deszkák hevertek. Csak egyetlen tartóoszlop maradt állva, de furcsa szögben meredt ki a földből, mint egy behajlított ujj, ami kelet felé mutat.

A levegő nem mozdult, és kísérteties volt a nyugalom.

Tennant a húgához szaladt, és amikor követte a pillantását, földbe gyökerezett a lába.

A falu is eltűnt.

Valami letarolta.

Minden épület összedőlt, és a település közepén álló kútból is csak egy lyuk maradt. A kövek, amiből a kávája épült, a lyuktól öt méterre hevertek a talajba ágyazódva, mintha valaki szétdobálta volna őket.

Tennant lassan körbenézett, de nem látott embereket, sem halottakat, sem élőlényeket.

Görcsbe rándult a gyomra.

Az apjuk mesélt nekik a tornádókról, de azt is hozzátette, hogy Oregonban ritkaságnak számítanak. Tennant még sohasem látott tornádót, de más magyarázatot nem talált erre a jelenségre.

Rátette a kezét a húga vállára, és valószínűleg túl erősen megszorította, mert Sophie lerázta magáról, és megint billegni kezdett.

Hirtelen kutyaugatás hallatszott, és Tennant a hang felé kapta a fejét.

Zeke.

Lassan elindult a hang irányába, maga után húzva a húgát.

A sárga labrador az otthonuk romjai között feküdt, a kandalló és a kémény maradványai előtt, és egész testében remegett.

Tennant leguggolt mellé, és az arcát a szőrébe temette.

– Hé, Zeke! Semmi baj. Ne félj!

A kutya egy darabig nem mozdult, de végül felemelte a fejét, és megnyalta Tennant arcát.

Sophie egy helyben toporgott, és miután szemügyre vette azt, ami a saját szobájukból és a szüleik hálószobájából megmaradt, zokogásban tört ki.

– Hol van anya és apa?

Zeke felnyüszített, és Tennant karja alá fúrta a fejét.

– Nagyon bátor vagy, Zeke. Hogy menekültél meg?

A kutya lassan megcsóválta a farkát.

Sophie résnyire húzta a szemét, és a falu közepe felé mutatott.

– Mi az?

Sophie nem válaszolt, és Tennant arra gondolt, talán meg sem hallotta a kérdést. A kislány ujja remegni kezdett, és elindult abba az irányba, amerre mutatott.

Tennant felpattant, elindult utána, és Zeke kelletlenül követte őket. Megszagolta a talajt, azután beleszagolt a levegőbe, és nyüszögve felmordult. A fű közül egy dongó evickélt ki, és elrepült. Mióta kijöttek a pincéből, ez volt a második élőlény, amit Tennant látott.

Sophie megállt egy nagy, vöröses színű kupac mellett, ami a kút közelében hevert a fűben.

Tennant bizonytalanul megtorpant. Egy hang a fejében azt mondta, hogy ne menjen közelebb, hanem forduljon meg, és szaladjon el az ellenkező irányba, minél messzebb ettől a helytől.

Zeke lehasalt a földre.

Sophie ütemesen ringatózni kezdett, és ökölbe szorította a kezét. Olyan volt, mint egy metronóm.

– Mi az, Sophie? Mit találtál?

Tennant nem kapott választ, de ez már nem lepte meg. A húga füléből még mindig csorgott a vér, és attól félt, hogy Sophie megsiketült.

Mély levegőt vett, összeszedte a bátorságát, és odalépett hozzá.

Már egészen kicsi kora óta ismerte a halál szagát. Az anyja egyszer azt mondta neki, hogy meg fogja szokni, és Tennant egyszer azt mondta az apjának, hogy már megszokta, de ez hazugság volt. Az ismerős, ragacsos, édeskés szag úgy kúszott fel hozzá a fűből, mint egy mérges kígyó, némán és kegyetlenül.

A húga lábánál lévő kupacból halálszag áradt, de Tennant valójában csak akkor ijedt meg, amikor rájött, hogy a szag az egész környéket beteríti.

A kupac egy ló teteme volt. Az állat csillogó, sötét szőre felrepedt, mintha belülről szétfeszítette volna valami, és kibuggyantak a belei és a belső szervei, a teste pedig úgy nézett ki, mintha megverték vagy összetörték volna. Tennant még sohasem látott ilyet.

Néhány méterrel arrébb egy fekete legyekből álló felhő zúgott izgatottan. Tennant nem tudta kivenni, miből lakomáznak, és nem is akarta megnézni.

Sophie még mindig ütemesen billegett, és a nővére megszorította a vállát.

– El kellene mennünk innen.

Hátrált néhány lépést, és majdnem elesett, mert a lába beleakadt valamibe.

Amikor lenézett, megpillantott egy bakancsot, félig a talajba fúródva.

Azonnal felismerte.

Az apjáé volt.

5.
TENNANT

Amikor Sophie meglátta a bakancsot, a szája elé kapta a kezét, arrébb ugrott, és fájdalmasan feljajdult.

Zeke felpattant, és ugatva elhátrált tőlük. Aggodalmasan figyelte a két lányt, ugatása halk morgássá változott.

Tennant erőtlenül lerogyott a földre. Biztos volt benne, hogy az apja bakancsa az, mert felismerte a mintáját, a varrását és azt a horzsolást a sarkán, amit egy éles kő okozott tavaly nyáron, amikor az apja a folyóban horgászott, és hálóval akart elkapni egy pisztrángot.

Apa bakancsa.

Végignézett a falu fölött zúgó légyrajokon. Legalább egy tucatnyi lehetett belőlük. Eddig szándékosan figyelmen kívül hagyta őket, mert nem akarta tudni, hogy mik hevernek ott.

Most azonban összeszedte magát, felállt, és odament a legközelebbihez. Kénytelen volt megtenni, nem volt más választása. A légyraj egy kecske fölött körözött. Amikor Tennant meglátta az állat maradványait, megborzongott a megkönnyebbüléstől.

– Nem apa fekszik itt, Sophie. Az csak a bakancsa…

A húga futva elindult a falu túlsó végén lévő erdősáv felé. Zeke felpattant, és utánavetette magát.

Tennant a nyomukba szegődött, de nem sikerült utolérnie a húgát, pedig Sophie lába sokkal rövidebb volt, mint az övé. Sophie bevetette magát a bokrok közé, és látszólag egy cseppet sem érdekelte, hogy az ágak és a tüskék felhasítják a bőrét, nekicsapódnak a mellkasának, a karjának és az arcának. Olyan gyorsan futott, hogy Tennant végül elvesztette szem elől. Zeke nélkül nem tudta volna követni.

Tíz perc elteltével már szúrt a mellkasa és rettenetesen fájt a lába, de még gyorsabb iramot erőltetett magára, mert a húga egyenesen a Dalton-szakadék felé rohant, amit a falubeliek az Ördög Kapujaként emlegettek.

6.
MARTHA

A fejhallgató túl nagy volt dr. Martha Channek. A pántot a legkisebb méretre állította, de így is állandóan lecsúszott a homlokára, és végül a kezével kellett megtartania. Amikor az egyik karja elfáradt, kezet váltott. A füles mégis betöltötte a funkcióját. Csak tompán érzékelte a helikopter rotorjának ritmikus dübögését a háttérben, a pilóta fémes légzését azonban tökéletesen hallotta.

– Igazán sajnálom – mondta a férfi. – Ez a legkisebb méret.

Már kétszer bocsánatot kért Marthától a felszállás óta.

Mivel a nő csak százötvenöt centis volt, már hozzászokott, hogy nem talál megfelelő méretű használati tárgyakat, és egy katonai helikopterben nem is számított másra. A katonák hajnali kettőkor kopogtattak be a San Franciscó-i lakása ajtaján, azután beültették egy terepjáróba, kivitték a Yerba Buena-szigetre, és beültették egy C–1-es repülőgép bal oldali ülésébe. Martha úgy érezte magát, mint egy gyerek, amikor az egyik pilóta bekötötte az ülésbe, és szorosra húzta a vállán a pántokat. Észrevette, hogy sem a katonák, sem a pilóták nem viselnek rangjelzést, és nem szerepel az egyenruhájukon a nevük. Ő volt az egyetlen utas a hatalmas gépen, ami végiggurult a futópályán, és a levegőbe emelkedett.

Két órával később leszálltak, és amint a gép megállt, a pilóta visszatért, kikapcsolta a biztonsági övet, lekísérte Marthát a lépcsőn, és a tizenöt méterrel odébb várakozó EC135-ös helikopterhez vezette.

– Hol vagyunk? – kérdezte a nő.

Megpróbálta felmérni a környéket, miközben magához szorította az utazótáskáját, és a helikopter felé igyekezett, de a kivilágított futópályákon és a hangárokon kívül semmit sem látott. Az éjszakai égboltot szürke felhők borították, ezért még a holdat sem látta.

– Ezt nem áll módomban közölni magával, asszonyom.

A túlméretes fejhallgató a helikopter hátsó ülésén feküdt. Martha felvette, és a szája elé húzta a mikrofont, a kísérője pedig becsukta és bezárta az ajtót, azután futva elindult a gépe felé.

Az új pilóta hátrafordult, és egy nagy, barna boríték felé biccentett a szomszéd ülésre.

– Kérem, tegye a telefonját abba a borítékba, asszonyom! Azt a parancsot kaptam, hogy addig nem szállhatok fel, amíg nem gyűjtök össze minden kommunikációs eszközt. – Ránézett Martha Apple Watchára. – Azt is tegye bele, kérem!

A nő összeráncolta a homlokát.

– Az nem kommunikál. Csak a fitneszfunkciót használom rajta.

– Kérem, asszonyom! Be kell tartanom az utasításokat.

Martha felsóhajtott, de tudta, hogy felesleges vitáznia egy katonával. A pilóta akár két hetet is várt volna arra az órára, ha így szólt a parancsa. Mintha nem lettek volna önálló gondolataik, amit sokan közülük bizonyára kényelmesnek találtak, ő viszont képtelen lett volna így élni. A volt férje bárkinek szívesen írásba adta volna, hogy súlyos hatalommániában szenved. A házasságuk utolsó hónapjaiban még azon is képesek voltak összeveszni, hogy kinél legyen a tévé távirányítója, ami érthető, mert Mark mindig borzalmas műsorokat választott, de ez csupán az egyik nézeteltérés volt a sok közül. Bármin össze tudtak veszni, és a végén már csak vitapartnerként voltak tökéletesek egymás számára. Ha két akaratos, A típusú személyiség egy fedél alá kerül, annak sohasem lesz jó vége. Az utolsó évben már csak az ikrek miatt maradtak együtt. Ha ők nem lettek volna, már évekkel korábban bedobták volna a törülközőt.

Jézusom, az ikrek!

Ezt a hétvégét az anyjuknál kellett volna tölteniük, de szokás szerint most sem közölték vele, hogy meddig tart ez a megbízatás.

San Franciscótól kétórás repülőúttal több nyugati államba is vihették, Idahóba, Utahba, Arizonába, Wyomingba, Coloradóba vagy Új-Mexikóba. A mexikói Baja-félsziget is szóba jöhetett, bár az óceánt nem látta. Sejtelme sem volt, milyen irányba repültek, és egy cseppet sem örült annak, hogy nem tudja, hol van. Annak pedig végképp nem örült, hogy el lesz vágva a külvilágtól.

Kikapcsolta a telefonját és az óráját, a borítékba dobta őket, és átadta a pilótának. Néhány perccel később a helikopter felszállt.

Martha kinézett az ablakon, és a fényeket figyelte.

– Az melyik város?

A pilóta kipillantott, azután a tükörből Marthára nézett.

– Ezt nem áll módomban…

A nő legyintett, és a szavába vágott.

– Igen, értem.

Harminc perc elteltével a pilóta megtörte a csöndet:

– Maga nem katona. Talán orvos?

– Miből gondolja, hogy nem vagyok katona?

– A ruháiból, a bőrtáskájából és abból, ahogy a kartámlát markolja. A katonák általában hátradőlnek, és élvezik az utazást, a pihenést. Maga úgy néz ki, mintha a legszívesebben kiugrana a gépből. Egyértelmű, hogy civil.

Martha elengedte a kartámlát, és megigazította a fején a fülest.

– Igen, orvos vagyok.

– Hová járt egyetemre?

– Négy évig biológiát hallgattam a Kaliforniai Egyetemen, utána négy évig baleseti sebészetet a Hopkinson, és a doktorit pszichológiából szereztem a Berkeley-n. – Megint kinézett az ablakon. – Azok ott hegyek?

– Ez jó sok iskola – jegyezte meg válasz helyett a pilóta.

– Szeretek iskolába járni.

– Vannak gyerekei?

A nő bólintott.

– Egy fiú és egy lány. Ikrek. Emily és Michael.

– Hány évesek?

– Nyolc.

– Gratulálok!

A látóhatáron világosodni kezdett az ég. Ezek szerint kelet felé tartottak.

– Nekem egy tizenhárom éves fiam van, akit Timnek hívnak a nagyapja után. – A pilóta mutatott Marthának egy fényképet a tejfölszőke, göndör hajú fiúról, aki egy halat tartott a kezében. – Húzza szorosabbra a biztonsági övet! Mindjárt leszállunk.

A nő kinézett az ablakon, és azonnal felismerte a Mount Hood csúcsát, mert Markkal egyszer itt kempingeztek, amikor még jóban voltak. Megállapította, hogy Oregonban van.

7.
MARTHA

Amikor a helikopter leszállt a tisztásra két másik helikopter mellé, egy ötvenes férfi vörösesbarna zubbonyban és zöld nadrágban kiszaladt a ház tornácáról. Az egyik kezével a kalapját tartotta, hogy ne repüljön le a fejéről, a másikkal pedig eltakarta a szemét, hogy ne menjen bele a por.

Martha levette a fejhallgatót, és kikapcsolta a biztonsági övet.

A férfi kinyitotta az ajtót, és túlkiabálta a motorzajt:

– Hoyt Rayburn vagyok, a Mount Hood Nemzeti Park alkalmazottja. Isten hozta a Zigzag állomáshelyen! Segíthetek?

Mielőtt Martha válaszolhatott volna, Rayburn kikapta a táskát az ülés alól, és kisegítette őt a helikopterből.

Amikor a házhoz értek, a helikopter lassan felemelkedett, és elrepült.

Martha megfordult, és a homlokát ráncolta.

– A pilótánál van a telefonom és az órám.

A következő helikopter rotorja éppen akkor kezdett el forogni, amikor egy teherszállító helikopter egy vastag kábeleken lógó betonkorlátot eresztett a földre néhány másik mellé, amelyek már a helyükön álltak. Odalentről katonák irányították a műveletet, és fülsiketítő volt a zaj.

– Tessék? – kiáltotta Rayburn, aki az egyik kezével még mindig a kalapját fogta.

– Nem fontos.

– Menjünk be! Már várják magát.

A ház előtti tisztásra bekanyarodott egy katonai teherautó, és miután a katonák kiugráltak, elkezdték lepakolni a drótkerítéstekercseket.

Martha felment a lépcsőn, és belépett a házba. Rayburn becsukta mögötte az ajtót, és leporolta a kalapját.

– Már úton van egy emelődaru, hogy befejezze a torlaszt, de a főnökség nem akart várni, ezért idehívták azt a teherszállítót Kingsley-ből. Valószínűleg halálra ijeszti a vadállatokat.

– Miért építenek torlaszt?

– Dr. Chan?

Az előtér hátsó részében lévő ajtó előtt egy férfi állt, farmert, fehér inget és bakancsot viselt. Körülbelül egyidős lehetett Marthával, sötét haja rövidre volt nyírva.

– Kérem, tartson velünk!

Martha nem mozdult meg.

– Ki maga?

A férfi megfordult, és bement az ajtón.

– DIA[1] – mondta halkan Rayburn. – Legalábbis azt hiszem. Ő ért ide először, és ezt hallottam, amikor telefonon beszélt valakivel.

– Katonai hírszerzés?

– Jöjjön be, dr. Chan! – kiáltotta a férfi a szobából.

Rayburn átadta Marthának a táskát.

– Ez mindig legyen a keze ügyében!

A Zigzag állomáshely előtere meglepően tágas volt. A falakon a környék élővilágáról készült fotók és tájékoztató szövegek lógtak. Martha valószínűnek tartotta, hogy elsősorban iskolás gyerekek járnak ide tanulmányi kirándulás keretében. A helyiség jobb sarkában lévő pulton tájékoztató füzetek sorakoztak a helyi nevezetességekről és a túraútvonalakról, és néhány automata is állt a fal mellett, vízzel, üdítővel, csokival és zabszelettel. Az épület külsejét deszka borította, a belseje viszont fehér tölgyből készült, amit valószínűleg a környékbeli erdőkből vágtak ki. A nyers faoszlopok és a kandalló, amibe látszólag sohasem gyújtottak be, nagyon hangulatossá tette a teret.

Amikor Martha belépett a hátsó helyiségbe, hárman pillantottak fel a nagy tölgyfa asztal mellől, két férfi és egy nő. Az egyik férfi öltönyt viselt, a másik pulóvert és farmert, a nő pedig jóganadrágot és trikót, és a haja lófarokba volt kötve. Martha azt feltételezte, hogy reggel futni indult, és a katonák akkor szedték össze. Miután megnézték maguknak Marthát, újra az előttük heverő papírköteg fölé hajoltak.

A DIA embere egy üres székre mutatott. Ott is egy papírköteg feküdt az asztalon, egy fekete golyóstollal a tetején.

– Kérem, dr. Chan, üljön le!

– Előbb árulja el, hogy miért vagyok itt!

– Addig nem beszélgetünk, amíg nem írja alá a titoktartási nyilatkozatot. A lapok jobb felső sarkát is el kell látnia a szignójával.

Martha felvonta a szemöldökét.

– Miért írjam alá? Szigorúan bizalmas minősítésem van.

Az öltönyös férfi elvigyorodott, és lapozott egyet. Martha bosszúsan ránézett. Az időpont túl korai volt ahhoz, hogy jó hangulatban legyen.

– Maga szerint ez vicces?

– Ebben a szobában mindenkinek szigorúan bizalmas minősítése van, dr. Chan, és mindannyian vitába bocsátkoztunk ezzel az állami alkalmazottal, de hiába – felelte a férfi, rá sem nézve. – Azt javaslom, hogy üljön le, olvassa el a nyilatkozatot, írja alá, és akkor végre rátérhetünk a lényegre.

Enyhe brit akcentussal beszélt, mintha gyerekkorában költözött volna Amerikába.

A jóganadrágos nő odabiccentett Marthának, azután folytatta az olvasást.

Martha megadóan felsóhajtott, letette a táskáját a szoba sarkába, és leült az üres helyre.

– Kaphatok legalább egy kávét?

8.
MARTHA

A dokumentumköteg legfelső lapján az állt, hogy A VEZÉRKARI FŐNÖKÖK HIVATALA.

Miközben Martha a nyilatkozatot olvasta, még ketten léptek a helyiségbe, egy férfi és egy nő, és ők is megkapták a papírokat. Mind a ketten utcai öltözetben voltak, de a férfi egy vászonszatyrot tartott a kezében, amiből fehér köpeny lógott ki. Váltottak néhány szót egymással, és Martha azt vette ki a beszélgetésből, hogy egy laborból szedték össze őket, és nem kaptak időt összecsomagolni.

Harminchét perc elteltével az utolsó nyilatkozat is visszakerült a DIA emberéhez, aki gondosan az aktatáskájába tette őket, amit azután bezárt, és maga mögé állította a falhoz.

Martha az asztal fölé hajolt.

– Most már elárulja végre, hogy miért vagyunk itt?

A férfi körbehordozta a tekintetét a társaságon, azután az órájára nézett.

– Hamarosan. Még nem teljes a létszám. Egy ember hiányzik.

– Akkor addig mutatkozzunk be egymásnak! – javasolta a brit akcentussal beszélő férfi. – Sanford Harbin vagyok a NOAA-tól.[2]

– Klimatológus? – kérdezte Martha.

Harbin bólintott.

– Érdekes. Én Martha Chan vagyok, a hadsereg külső szakértője, akit egészségügyi krízishelyzetek esetén értesítenek. A Berkeley-n doktoráltam pszichológiából.

– Nagyon örvendek, dr. Chan! – mondta Harbin. – Olvastam a cikkét tíz évvel ezelőtt, ami arról szólt, hogy milyen negatív lélektani hatásai vannak a túlnépesedésnek a fejletlen, a fejlődő és a fejlett országokban.

– Azt én is olvastam – közölte a fehér pulóveres, farmeros férfi. – Russel Fravel vagyok, asztrofizikus. Garnerrel dolgozom együtt Boulderben. – Az ősz halántékú afroamerikai Marthát nézte drótkeretes szemüvege mögül. – Maga azt feltételezte, hogy a bolygó legfeljebb kilenc- vagy tízmilliárd embert tud eltartani. Elég merész kijelentés, ha figyelembe vesszük, hogy mások ennek a duplájáról beszélnek. Néhányan pánikkeltéssel vádolták, mivel hamarosan elérjük ezt a számot.

Martha zavartan fészkelődni kezdett a székén.

– Én dr. Brenna Hauff vagyok, biológus, és a bolygók élővilágát kutatom – mutatkozott az egyik későn érkező, azután a mellette ülő férfira bökött. – Ő itt dr. Brian Tomes, geológus. Mind a ketten a NASA-nál dolgozunk, Houstonban.

– A NASA-nál? – kérdezett vissza a fiatal, jóganadrágos nő, és lebiggyesztette az ajkát. – Egy klimatológus, egy asztrofizikus, egy geológus, egy biológus és egy pszichológus, akiket a Védelmi Minisztérium gyűjtött össze? Szerintem megtámadtak bennünket a földönkívüliek.

Martha félrebillentette a fejét.

– És maga kicsoda?

– Dr. Joy Reiber. A Mezőgazdasági Minisztériumban dolgozom. Ma előadást kellett volna tartanom Washingtonban, és mivel nem tudtam aludni, úgy döntöttem, elmegyek futni. – Rábökött a DIA emberére. – Mr. Holt a Washington bevásárlóközpont közeléből rabolt el.

– Ez azért túlzás.

A nő ránézett.

– Felmutatott egy hamis igazolványt, és a két társával együtt berángatott egy kisbuszba. Majdnem behúztam magának egyet.

Harbin a férfira meredt.

– Ezek szerint Mr. Holtnak hívják, igaz?

Holt megköszörülte a torkát.

– Keenen Holt vagyok, a Külügyminisztérium munkatársa.

– Megtámadtak bennünket a kicsi, zöld emberkék, Mr. Holt?

A brit akcentus miatt kifejezetten abszurdnak tűnt a kérdés, de senki sem nevetett.

Holt órája csipogott. Lenézett, elhallgattatta, azután kétségbeesett pillantást vetett az ajtó felé.

– Inkább lássunk munkához!

Levett egy laptopot a háta mögötti polcról, az asztalra tette, és amikor kinyitotta, a kijelző életre kelt. Kijelölt rajta egy e-mailt.

– Le fogok játszani maguknak egy nyilatkozatot. Kérem, nagyon figyeljenek!

Megnyitotta a csatolmányt, és a képernyőn felbukkant egy idős, kopasz férfi, szürke öltönyt és piros nyakkendőt viselt. Az arca jobb oldalán anyajegy díszelgett, és karikás volt a szeme.

– Ez Frederick Hoover – mondta Harbin. – Elég rosszul néz ki. Hat évvel ezelőtt együtt dolgoztunk egy projekten a Haditengerészetnek. Azt hiszem, most a DARPA-nál[3] dolgozik, legalábbis a legutóbbi beszélgetésünk alkalmával ezt mondta.

Martha összeráncolta a homlokát, és megállapította, hogy egyre furcsább lesz az egész. A DARPA a Védelmi Minisztérium legmodernebb kutatóintézete volt.

Holt elindította a felvételt.

– Elnézést kérek, amiért ilyen váratlanul és előzetes figyelmeztetés nélkül kellett eljuttatnunk magukat a jelenlegi tartózkodási helyükre, és mivel sürgetett az idő, a módszerekben sem válogathattunk – kezdte Hoover. – Valószínűleg már sejtik, hogy az anomália a jellege miatt a legmagasabb fokú diszkréciót igényli, és rendkívül hálásak vagyunk az együttműködésükért. Szeretném újra felhívni a figyelmüket arra, az önök által aláírt titoktartási nyilatkozatban egyértelműen az áll, hogy a 2008-as Titokvédelmi törvény megszegése legalább öt év katonai börtönnel és legfeljebb halállal büntethető az Egyesült Államok Alkotmánya III. cikkének 3. bekezdésében foglalt Hazaárulási törvény értelmében. Ez a büntetés azokra is vonatkozik, akik illetéktelen személyekkel osztanak meg információkat. A kommunikációs eszközeiket mostanra már át kellett adniuk a felügyelőjüknek. Aki ezt még nem tette meg, azt ezennel felszólítom, hogy tegye meg most. Aki elmulasztja megtenni, az ellen azonnal vádat emelünk, börtönbe zárjuk, mást keresünk a helyére. Most megkérem a felügyelőjüket, állítsa meg a felvételt, hogy átadhassák neki a kommunikációs eszközeiket, amennyiben még nem tették meg.

Holt megállította a felvételt.

– Jézusom! – dünnyögte Harbin.

Tomes, a NASA geológusa beletúrt a szatyrába, kivett belőle egy viharvert BlackBerryt, és vörös arccal csúsztatta Holt elé.

Holt eltette a telefont a zsebébe.

– Még valaki?

Senki sem mozdult.

Holt elindította a felvételt.

– Valószínűleg kíváncsiak, hogy miért vannak itt, ami tökéletesen érthető. Nagyon szeretnék magyarázattal szolgálni, de nem szívesen teszem meg, mert attól félek, hogy az anomáliára vonatkozó jelenlegi feltételezéseink és elemzéseink befolyásolni fogják a maguk elméleteit. Azt szeretnénk, ha legalább az első felmérés alkalmával efféle hátráltató tényezők nélkül vizsgálnák meg a helyzetet, és a beszámolójukat követően újra fogjuk értékelni az erről kialakított álláspontunkat. Hamarosan elviszik magukat az anomáliához. Az a kérésünk, hogy amíg nem tértek vissza a bázisra, és nem számoltak be egyenként a tapasztalataikról, ne konzultáljanak egymással.

A felvétel véget ért.

– Az anomália – ismételte vészjósló hangon Reiber.

Marthának egy cseppet sem tetszett az ügy.

– Miért nem videókonferenciát szerveztek? Az előre legyártott felvétel arra utal, hogy nem akarnak kérdésekre válaszolni.

Brenna Hauff, a NASA biológusa az asztal fölé hajolt, és a tollával megkopogtatta a laptop kijelzőjén az e-mailt.

– Nézzék meg a többi címzett listáját! Vezérkari főnökök, Fehér Ház, tizenvalahány NASA-s e-mail-cím…

Holt gyorsan becsukta a laptopot, mielőtt a nő a többit is felolvasta volna.

– Én leszek a kontaktszemélyük. Szükség esetén videókonferenciát kezdeményezhetek a távoli csapat tagjaival.

– A felügyelőnk – mondta gúnyosan Harbin.

– Pontosan.

– A DIA nem szokott tudományos akciókat irányítani – jegyezte meg Martha.

– Ez egyértelműen katonai akció, nem tudományos – mondta Fravel.

– Egy szóval sem állítottam, hogy a DIA-nek dolgozom. – Holt az aktatáskába süllyesztette a laptopot, a titoktartási nyilatkozatok mellé. – Vesztegetjük az időt. Be kell szállniuk a helikopterekbe. A személyes holmijukat itt hagyhatják a szobában. Két óra áll a rendelkezésünkre.

Azzal kivonult, de a többiek nem mozdultak meg.

Egy perc elteltével Tomes kopogni kezdett a tollával az asztalon.

– Az a helyzet, hogy én kíváncsi vagyok.

Felállt, és kiment az ajtón.

– Én is – közölte Reiber.

Megigazította a trikóját, és Martha észrevette a tetoválást a lapockáján, de nem látta, mit ábrázol.

Végül mindannyian kimentek, és amikor kiléptek az állomáshely épületéből, Martha szemügyre vette a betonból és drótkerítésből épült, félkész torlaszt. Amíg odabent voltak, a teherautók száma is megszaporodott.

Harbin odalépett hozzá.

– Ha helikopterekkel visznek bennünket az anomáliához, akkor nyilvánvalóan messze van innen – mondta halkan. – De vajon mit próbálnak távol tartani ettől a darabka mennyországtól?

9.
TENNANT

A Dalton-szakadék kettészelte az erdőt. Körülbelül két kilométer hosszú volt, és a legszélesebb pontján öt méter széles lehetett. A földben tátongó, csipkés szélű hasadéknak az Ördög Kapuja volt a beceneve. Az apjuk azt mondta, talán egy folyó vájta ki, ami már régen kiszáradt, vagy talán egy földrengéstől keletkezett. Az anyjuk azt mondta, hogy Isten dühös lett, és megpróbálta kettészakítani a hegyet. Mind a ketten azt állították, hogy feneketlen, és ha valaki beleesik, akkor az idők végezetéig zuhanni fog. Sophie és Tennant néha órákon keresztül dobálta bele a kavicsokat, de egyik sem koppant az alján.

Két gyaloghíd ívelt át a szakadék fölött, az egyik ötszáz méterre délre, a másik ötszáz méterre északra.

Sophie nem állt meg, még csak le sem lassított. Mintha erőt adott volna neki a szakadék pereme.

Tennant már alig kapott levegőt, a húga viszont egyre gyorsabban futott. Hihetetlen energiával és céltudatossággal mozgott a lába.

Amikor a szakadék közelébe értek, Zeke rémülten ugatni, nyüszíteni és vonyítani kezdett. Tennant az aljnövényzeten átvágva időnként megcsúszott egy levélen, de mindig visszanyerte az egyensúlyát, és kitartóan követte a húgát. Körülbelül öt méterre a szakadéktól végre utolérte, és bevágott elé, hogy felbuktassa.

Nem vált be a terve, de valamelyest lelassította Sophie-t. Tennant összeszedte a maradék erejét, lendületet vett, elrugaszkodott, és kinyújtott karral felé ugrott. Az ujjai végigcsúsztak a kislány kabátján és farmerján, azután a sziklás talajra zuhant. Éles fájdalmat érzett a vállában, és egy pillanatra elhomályosult a látása, de az utolsó pillanatban sikerült megmarkolnia Sophie bokáját, és kirántotta alóla a lábát. A húga hasra esett, és mozdulatlanná dermedt.

– Sophie! – kiáltotta Tennant, miközben négykézlábra állt.

Alig egy méterre voltak a szakadék szélétől, és a szétguruló kavicsok belehullottak a sötétségbe.

Sophie a hátára fordult, és kábultan ránézett a nővérére azzal a borzalmas, véres szemével.

Zeke elhátrált mellőlük, és morogva figyelte őket.

Sophie arcát, tarkóját és nyakát elborította a vér, ami a szájából, a füléből és az orrából folyt. Tennant körbetapogatta a húga fejét, és nem talált rajta sérülést, de megállapította, hogy olyan forró, mintha láza lenne.

Sophie felmordult, résnyire húzta a szemét, és először Tennant arca után kapott, mintha meg akarta volna karmolni, azután ütni kezdte a nővére mellkasát. Végül sikerült elkapnia Tennant copfját, és akkorát rántott rajta, hogy a lánynak megreccsent a nyaka.

Vajon az adrenalintól lett ilyen erős?

Tennant elkapta a csuklóját, és leszorította a földre. A húga úgy küzdött, mint egy csapdába szorult vad.

– Hagyd abba, Sophie! Hagyd abba!

Átölelte a húgát, és szorosan magához húzta, ahogy az apjuk szokta.

Sophie elernyedt, belefúrta az arcát a nővére vállába, és zokogásban tört ki, de amikor Tennant enyhített a szorításán, gyomorba rúgta a térdével, és a szakadék felé lökte magát.

Tennant levegő után kapkodott, de sikerült ráülnie a húga mellkasára, és a testsúlyával végre leszorítania.

– Engedj el, te szemét ribanc! – morogta mély, állatias torokhangon Sophie.

Zeke lehasalt, és nyüszített.

Sophie dühösen vonaglott, keze-lába úgy járt, mint a cséphadaró.

– Szállj le rólam, te szemét ribanc!

Az arcán könnycseppek folytak végig, amelyeket rózsaszínűre festett a vér, és majdnem belekapott Tennant szemébe.

A nővére pofon vágta.

Ez a módszer egyszer már bevált, de most csak még jobban feldühítette vele a húgát, aki válogatott ocsmányságokat vágott a fejéhez. Tennant némelyik kifejezést nem is ismerte, és egy idő után rájött, hogy a húga nem angolul beszél, hanem egy idegen nyelven. Az anyjuk megtanított nekik néhány spanyol kifejezést, de ez valami más volt.

A kislány ide-oda forgatta a fejét, és üvöltve szitkozódott. Tennant érezte, hogy nem bírja tovább. Szemét elöntötték a könnyek, és együtt sírt a testvérével. Megpróbálta átölelni, de ő hevesen tiltakozott.

Elnézett a falu felé, mert abban reménykedett, hogy valaki kilép a fák közül – az apjuk, az anyjuk vagy bárki –, de senki sem jött.

Még sohasem érezte magát ennyire egyedül.

10.
TENNANT

Tennant végül kivett egy drótot a táskájából, és hátrakötözte vele Sophie kezét. Utána kihúzta az övét a nadrágjából, és közvetlenül a térde fölött összekötözte a lábát, hogy lassú csoszogásra kényszerítse. Ettől függetlenül amikor talpra segítette Sophie-t, ő azonnal a szakadék felé vetette magát, és ha Tennant nem kapta volna el a kabátja kapucniját, beleesett volna.

Sophie továbbra is dühösen szitkozódott, és érthetetlen zagyvaságokat beszélt, de amikor a nővére elkapta, és a földre lökte, nyugat felé mutatott, majd érthetően kimondott egy nevet: Anna Shim.

Tennant még sohasem hallotta ezt a nevet, és senkit sem látott a környéken. Hiába kiáltozott, nem kapott választ. Sophie azonban kitartóan meredt abba az irányba. Tennant az apja térképeiről tudta, hogy nyugat felé csak erdőségek vannak majdnem kétszáz kilométeren keresztül. Elképzelhetőnek tartotta, hogy kempingezik ott valaki, sőt néha vadászok és orvvadászok is jártak erre, de a kirándulók többsége a Mount Hood nyugati oldalát kedvelte. Kevesen vették a fáradságot, hogy átkeljenek a hegycsúcson, és leereszkedjenek ezen az oldalon. Az apjuk egyszer azt mondta, ha valóban eljön a világvége, akkor ezek az emberek fognak elsőként meghalni. Elmenekülnek a városból az évente egyszer használt kempingfelszerelésükkel és az előre csomagolt ételeikkel, aztán eltévednek az erdőben. A medvék és a pumák pillanatok alatt felfalják őket, de a falubeliek majd megtalálják a felszerelésüket, és hasznosítják őket.

– Annnnnna – dünnyögte újra Sophie, miközben a véres szemével a szakadék túloldalán magasodó erdő felé meredt.

– Nincs ott senki. – Tennant megint felrángatta a földről a húgát, megmarkolta a kapucniját, és a falu felé lökte. – Gyerünk! Vissza kell mennünk.

Elképzelhetőnek tartotta, hogy a húga nem hallja vagy nem érti, amit mond. Többször is csettintett a füle mellett, de a kislány nem reagált, és úgy tűnt, a szavak értelmét sem képes felfogni. Zeke sokkal fogékonyabb volt nála.

Sophie megint elkezdte az ütemes billegést, miközben Tennant a pince irányába lökdöste. A szüleik szándékosan helyezték őket oda. Ott kellett várniuk.

Nem akart a bakancsra gondolni, sem az arckifejezésükre. Azt mondogatta magának, hogy a szüleik a pincénél fogják várni őket, és haragudni fognak, amiért elmentek, de Tennant nem bánta, hogy dühösek lesznek. Csak az a fontos, hogy ott lesznek.

Sophie először nem akart egy lépést sem tenni, egy helyben billegett, de végül felnézett az égre, és csoszogva elindult. Az öv nem engedte rendesen lépni. Tennant erősen markolta a kapucniját, nehogy újra megszökjön. Zeke egy darabig körülöttük szaladgált a bozótban, de amikor rájött, hogy hová mennek, előreszaladt. Nem akart a lányok közelébe menni, Sophie-t kifejezetten gyanakvóan méregette, és minden alkalommal, amikor a kislány ránézett, halkan morgott.

Tennant titkon azt remélte, a fák koronája között hamarosan megpillantja a pajta tetejét, és kiderül, hogy csak egy rossz álom volt az egész. Minden ugyanúgy van, mint ma reggel, amikor elindultak, és a házuk is ott áll a helyén. De amikor kiléptek a tisztásra, ugyanaz a látvány fogadta őket, mint fél órával korábban, és a pajta maradványain átvágva Tennantnek fájdalmasan összeszorult a szíve.

A tisztás fölött hemzsegtek a legyek, a levegőben halálszag terjengett, és a szüleik sem várták őket a pince csapóajtajánál.

Amikor Tennant kinyitotta, Sophie hátrált egy lépést. Mivel a keze és a lába meg volt kötözve, Tennant nem tudta, hogyan fogja levinni a lépcsőn, ha nem akar önszántából lemenni. Abban biztos volt, hogy nem fogja eloldozni.

Zeke leült a pajta ajtajának helyére. Tennant csettintett neki, és lemutatott a pincébe. Talán Sophie követni fogja a kutyát.

Zeke egy darabig mozdulatlanul meredt rá, azután lefeküdt, a fejét a mancsára tette, és halkan nyüszögött.

Tennant leszidta, azután letérdelt a húga elé.

– Apa és anya vissza fog jönni értünk, ezért itt kell várnunk. Érted? Apa majd megmondja, mit tegyünk. – Megsimogatta a húga haját, ami ragadt az izzadságtól és a vértől. – Pihenned kell. Beteg vagy.

Sophie hörögni kezdett, és tekintetét a nővérére fordította, de mintha keresztülnézett volna rajta. Azután megint nyugat felé bámult.

– Van odalent kaja és víz. Nem vagy éhes?

Óvatosan a lépcső felé lökdöste a húgát.

Sophie karja és válla megfeszült, és megpróbálta kiszabadítani a kezét a drótból.

– Hagyd abba!

A hörgés morgássá változott, és Sophie teste görcsösen rángatózott.

– Ne csináld! Kárt teszel magadban.

Tennant alaposan megnézte a húga kezét, és megállapította, hogy valószínűleg egész úton próbált kiszabadulni, mert ömlött a csuklójából a vér.

A kislány megint rángatózni kezdett, és a drót a bőrébe mélyedt.

– Hagyd abba!

– Oldozz el… most! – hörögte Sophie azon az ocsmány hangon.

A csuklójából a földre csöpögött a vér.

Tennant elkapta a karját, hogy szemügyre vehesse a sebeket. A húga eleinte nem tiltakozott, de amikor rájött, hogy nem a drótot akarja eltávolítani, elhúzódott a nővérétől. Tennant így is meg tudta állapítani, hogy puhább kötözőanyagot kell alkalmaznia, talán rongyot vagy kötelet, és le kell fertőtlenítenie, bekötöznie a sebeket.

– Oldozz el! – kiáltotta Sophie, azután összehúzta a vállát, és nekitámadt a nővérének.

Tennant legjobb tudomása szerint a húga huszonöt kilót nyomott, de úgy érezte, mintha egy teherautó vágódott volna bele. A levegő kipréselődött a tüdejéből, és hanyatt esett. Sophie dühösen morgott, és valahogyan sikerült kitépnie a hajából egy maroknyi szőke tincset. A véres csomó kiesett a kezéből, és lehullott a pincébe.

A következő pillanatban mind a ketten beestek a lyukon, legurultak a lépcsőn, és lezuhantak a pincébe. Egymásba gabalyodva értek földet a padlón, felverve a lisztet és a port.

11.
MARTHA

A helikopterben négy utas fért el. Martha Chan és Sanford Harbin egymás mellé ült, a két szemközti ülésen pedig Russel Fravel és Joy Reiber foglalt helyet. Keenen Holt, Brian Tomes és Brenna Hauff a másik gépbe ült be, és a két helikopter néhány perc múlva a levegőbe emelkedett. Martha látta, hogy a pilótának mozog a szája, de mivel nem hallotta a hangját a fejhallgatón keresztül, azt feltételezte, hogy egy másik csatornán beszél valakivel. Csalódottan felsóhajtott, mert azt remélte, hogy kideríthet némi információt a beszélgetésből, mivel az emberek gyakran megfeledkeznek arról, hogy mások is hallják őket, amikor rádión beszélnek. A gyerekek is akkor szerezték be a leghasznosabb információkat, amikor a szüleik azt hitték, hogy már alszanak, és halkan beszélgettek a másik szobában.

– Maga szerint ki késett el a buliról? – kérdezte a fülesen keresztül Harbin.

Martha megállapította, hogy legalább az utasok ugyanazt a csatornát használják, és a férfi felé fordult.

– Tessék?

– A mi drága felügyelőnk, Mr. Holt azt mondta, várunk még valakit. Be akart venni még egy embert a buliba, de ezek szerint az illető nem annyira fontos, hogy megvárjuk.

Joy Reiber kibontotta szőke haját, azután újra begumizta.

– Az a seggfej titkol valamit.

Fravel kuncogott.

– A DIA mindent eltitkol. Ez a munkájuk. Ha véletlenül rajtakapnánk maszturbálás közben, és megkérdeznénk tőle, mit csinál, azt felelné, hogy kávét főz, és elhitetné velünk. Abból kell kiindulnunk, hogy minden szava hazugság, és saját magunknak kideríteni, mi folyik itt. Szándékosan félre fog vezetni bennünket.

Reiber összevonta a szemöldökét.

– Miért hoztak ide bennünket, ha hazudnak nekünk? És ha nem vagyunk a tények birtokában, akkor hogy végezzük el a munkánkat?

– Fravelnek igaza van – mondta Harbin. – Nekünk csak az a dolgunk, hogy megkeressük a kirakós darabjait, de nem mi fogjuk egymáshoz illeszteni őket, hanem valószínűleg, akit a felvételen láttunk, Hoover. Ha nem így lenne, akkor nem vonták volna be a DARPA-t.

– Maga azt mondta, hogy ismeri őt – jegyezte meg Martha.

Harbin bólintott.

– Így igaz. Fáradtnak és elgyötörtnek látszott. Amikor rövid határidős projekten dolgozik, mindent belead, és saját magát is képes elhanyagolni. Ha nem szól rá valaki, akkor napokig nem eszik, nem fürdik, nem is borotválkozik. Nem tudom, mi folyik itt, de a külsejéből ítélve szerintem már napok óta ezen dolgozik.

– Megtámadtak bennünket a földönkívüliek – jegyezte meg szárazon Reiber, és Fravelre nézett. – Maga ezért van itt.

Fravel legyintett.

– Hosszú évek óta vizsgálom távcsövekkel a világűrt, és szinte teljes bizonyossággal ki merem jelenteni, hogy ha van valaki odakint, aki elég közel jár ahhoz, hogy beugorjon és meglátogasson bennünket, akkor már megtaláltuk volna. Itt valami másról van szó.

– Akkor miért hoztak ide egy asztrofizikust?

Fravel vállat vont.

– A fő kutatási területem a csillagok életciklusa. Sejtelmem sincs, hogy a tudásom ebben az esetben miért lehet hasznos. És ha esetleg mégis leszállt volna itt egy idegen űrhajó, kollégáim jóvoltából már tudnék róla. Világméretű hálózattal rendelkezünk, és megosztjuk egymással az adatokat. Még a kínaiak és az oroszok is együttműködőek. Igyekszünk kizárni a politikát a munkánkból.

Harbin előredőlt.

– Nem véletlenül választottak ki bennünket. Jelenleg min dolgozik? Miért éppen magát hozták ide az összes asztrofizikus közül?

Fravel egy darabig hallgatott.

– Mostanában egy focipálya-méretű aszteroida mozgását követem – felelte végül. – A Catalina Sky Survey 2006-ban találta meg. A QV89 szeptemberben elég közel lesz a Földhöz, de nem jelent veszélyt.

– Biztos benne? – makacskodott Harbin.

Fravel ezen is kuncogott.

– Ha arra céloz, el fogja találni a bolygónkat, amit a kormány mélyen elhallgat majd, hogy ne törjön ki pánik, akkor téved. Én követem nyomon a pályáját, és ha fennállna a veszélye, hogy mindannyian meghalunk, akkor velem lenne tele a tévé és az internet, mert mindenkinek elmondanám. Csak akkor tudnának elhallgattatni, ha börtönbe zárnának. Itt valami egészen más zajlik.

Martha Reiber felé fordult.

– Maga a Mezőgazdasági Minisztériumban dolgozik, igaz? Most éppen mivel foglalkozik?

– Azt tanulmányozom, milyen hatással van a beporzásra a méhpopuláció csökkenése – felelte Reiber, és felsóhajtott. – Erről kellett volna ma előadást tartanom. Remélem, nem vesztem el emiatt az ösztöndíjamat! Néhány óra múlva több száz egyetemi tanár gyűlik össze a Babson Főiskolán, és én nem leszek ott. A legrosszabbkor jött ez az egész. – Kinézett az ablakon. – Ha tényleg Oregonban vagyunk, akkor szerintem a méheknek ehhez semmi köze. A populáció legdrasztikusabb csökkenését Washingtonban figyelték meg, több mint ötszáz kilométerre innen. Valami más miatt rángattak ide.

Harbin Marthára nézett.

– És maga miért van itt? Az a cikk, amiről beszéltünk, a túlnépesedésről szólt, ami ezen a környéken nem okoz problémát.

Martha egy darabig hallgatott, mert többnyire titkos projekteken dolgozott, és fontolóra kellett vennie, mit közölhet a többiekkel.

– Jelentős méretű egészségügyi vészhelyzetek, például madárinfluenza, SARS-, Ebola- és koronavírus esetén szoktak értesíteni, és az a feladatom, hogy felmérjem a lélektani hatásokat, és megoldásokat javasoljak – felelte végül. – Mostanában az elszigetelten jelentkező kanyarójárványokkal foglalkozom, és ebből a szempontból számomra is Washington lett volna a legérdekesebb. Tudomásom szerint Oregonban nincs járvány. És maga miért van itt?

Harbin felsóhajtott.

– Három éve tanulmányozom az árapály ingadozásának hatását a tengerparti városokra. Oregon elég messze van az óceántól, úgyhogy fogalmam sincs, miért hoztak ide.

Martha kinézett az ablakon, és megcsodálta az alattuk elterülő, szinte érintetlen vadont, a sűrű, zöld erdőket és a tiszta vizű, világoskék tavakat. Még ebből a magasságból is megnyugtatóan hatott rá a látvány, és el sem tudta képzelni, hogy mi történhetett itt. De amikor elrepültek a Mount Hood csúcsa mellett, hirtelen megpillantott valamit.

– Jóságos ég! – suttogta halkan.

12.
MARTHA

Harbin behajolt Martha elé, és ő is kinézett.

– Nos, ez valóban elég furcsa.

Fravel a szemüvegét igazgatva bámult kifelé.

– Ilyen messziről elég nehéz megállapítani, de azt hiszem, húsz méter lehet a szélessége – mondta lassan, mint aki minden egyes szavát alaposan átgondolja. – Úgy látom, a szakadéknál kezdődik, és benyúlik az erdőbe. – Harbinra pillantott. – Igaza van, ez valóban elég furcsa. Miért nekünk kell felmérnünk a tornádó által okozott károkat? Egyetlen meteorológus sincs a csapatban.

– Azért nem hoztunk meteorológust, mert ezt nem egy tornádó okozta – mondta a rádión keresztül Holt.

Martha mérgesen grimaszolt. Azt a lehetőséget nem vette figyelembe, hogy az ő rádióbeszélgetésükbe is belehallgathat valaki.

A francba!

Reiber csalódottan felsóhajtott.

– Ha egy tornádó miatt hoztak ide, akkor…

– Nem azért hoztuk ide – felelte Holt. – A tornádó által letarolt sávok átlagos szélessége háromszáz és ötszáz méter között mozog. Ez a sáv jóval keskenyebb, és a szélessége nem egyeztethető össze az okozott kárral. Ha tornádó lett volna, a kár alapján négyszáz kilométer per órás szélnek kellett volna lennie, ami a Fujita-skálán F4-es minősítést jelent. Az F4-es tornádók legalább ötszáz méter szélesek, ez a nyomvonal viszont legfeljebb húsz vagy harminc méter széles. Egy ekkora tornádó F1-es minősítést kapna, ami kétszáz kilométer per órás szelet jelent, és az nem okozott volna ekkora kárt. Itt nem egy tornádó söpört végig.

Harbin megrázta a fejét.

– Úgy vélem, ebből a talajmintázatból ezt nem lehet megállapítani. Az átlag alól mindig vannak kivételek. Olvastam olyan F4-es és F5-ös tornádókról, amelyeknek a sebessége eltért az átlagértéktől. Tizenöt évvel ezelőtt a kansasi tornádó négyszáz kilométer per órás sebességgel száguldott, de csak egy harminc méter széles sávot hagyott maga után. Lehet, hogy itt is valami ilyesmi történt. Egy anomália, ahogy maga fogalmazott.

Reiber kikapcsolta a biztonsági övet, a kezét Fravel vállára tette, és behajolt elé. Fravel egyértelműen zavarba jött az érintésétől, de hallgatott, és a nő fekete sportmelltartóját bámulta, ami kivillant a trikó alól. Amikor észrevette, hogy Martha őt nézi, gyorsan az ablak felé fordította a fejét.

– Az okozott kár is tornádóra utal – mondta. – Némelyik fa kettétört, másokat pedig mintha kicsavartak volna a földből, és elhajítottak volna.

Martha egyetértett vele. A helikopter a szakadék fölött körözött, hogy szemügyre vehessék a környéket. A letarolt sáv körülbelül húsz méter széles volt, szinte tökéletesen egyenes, és a területén minden vagy kilapult, vagy eltűnt. Mintha valaki utat akart volna építeni, és keresztülhajtott volna egy buldózerrel az erdőn.

A pilóta mondott valamit a rádióba, azután jobbra húzta a botkormányt, a fák fölé ereszkedett, és a sáv mentén haladt.

– Ez majdnem egyenes – mondta Harbin. – Nem váltakozik a szélessége.