Maxim Wahl

A

SAVOY
EGY CSALÁD
FELEMELKEDÉSE

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ  LONDON, 1932

1.  Forradalom

2.  Mennyország

3.  Oppenheim

4.  Kései óra

5.  A pezsgő hangja

6.  Galambok

7.  Vaj és hagymaszag

8.  Az aggodalom

9.  Kamarowski

10.  A döfés

11.  Utódok

12.  Connaghy, Snowdon & Katz

MÁSODIK RÉSZ

13.  Le grand bal

14.  A recept

15.  A pentagramma

16.  A monogram

17.  Szürkésfekete

18.  Az utolsó kenet

19.  Négyezer-hétszáztizenegy

20.  Megbénult szív

21.  A dal vége

HARMADIK RÉSZ

22.  Paulo

23.  Trudy

24.  Mint víz a kézben

25.  Hazatérés

26.  A képmás

27.  Eddentrid Club

28.  Szerelem kérdése

29.  Dover-Ostende

30.  A dolgok állásáról

31.  A hölgy a Savoyból

Utószó

Impresszum

Steffen K.-nak

Number One in Town

ELSŐ RÉSZ

LONDON, 1932

1.

Forradalom

Az ajtó kitárult. Csillogó sárgarézre, metszett üvegekre, sötét mahagóni falburkolatra engedett pillantást. Sir Laurence-nek nem kellett megállnia ahhoz, hogy meglássa a foltokat a rézkilincseken. Még ma el kell tüntetni valamennyit. A márványoszlopok félig feketék, félig elefántcsontszínűek voltak, az aranylevél mintázatú tapétákat alig két éve újították fel. A lambériás lépcső fölött a fríz fiatal istenségeket jelenített meg.

Ennek a palotának Sir Laurence Wilder volt a királya, és sok királyhoz hasonlóan némelykor ő is titokban lopódzott be a birodalmába, hogy ismeretlenségben maradjon. Megállapította, hogy a lengőajtót kezelő portásnak tökéletlen a tartása, a recepció mellett álló komornyiknak pedig a figyelme. Sir Laurence főkomornyikjának már rég észre kellett volna vennie a belépőt, és észrevétlen intéssel hozzá irányítania egy boyt, aki megkérdezné, óhajt-e újságokat vagy cigarettát, esetleg színházjegyeket. Még vannak méregdrága jegyek a Sadler’s Wells színházba, ahol Gielgud alakítja Malvoliót a Vízkeresztben. Mr. Sykes, a rangidős komornyikja azonban nem figyelt fel a vászonöltönyt és napszemüveget viselő úrra, és egyre csak Lady Edithtel, Londonderry hercegnőjével, egy hollófekete hajú, csapott vállú és szomorú, ibolyakék szemű nővel beszélget. Sir Laurence, akit a családtagjai és a közeli barátai Larrynek szólítottak, szívesen tiszteletét tette volna Lady Edithnél, de inkább inkognitóban maradt. A mélyen a homlokába húzott szalmakalapja és a sötét napszemüvege szinte láthatatlanná tette. Őt mindenki úgy ismerte, hogy sötét zsakettet visel, hozzá szürke mellényt és elefántcsontszínű nyakkendőt. Az emberek csodálattal adóztak az acélszürke haja, a naponta nyírt bajusza és a borostyánszínű szeme előtt, amely mindig kissé nedvesnek tűnt, mintha közel járna a síráshoz. Annak valójában a bosszantó szemgyulladása volt az oka, amelynek az enyhítésére cseppeket tartott a zsebében. Ez a szem ugyan kedvesség látszatát kölcsönözte neki, de a legapróbb részletet is meglátta. Larry híres volt arról, hogy ötven yard távolságból is meg tudja állapítani, ferdén függ-e egy kép.

Miközben továbbsétált a lépcső felé, fölötte a csillár mintha arany fénygyűrű lett volna: versenyt ragyogott a szikrázó napsütéssel, amelyet ő eddig a folyóparton sétálva élvezett. Az angol urak nagyon nevetségesek voltak ebben a csodálatos időben a karjukra akasztott esernyőjükkel.

Sir Laurence-t az előcsarnok hangjai vették körül, nem tiszta akkord, inkább hangolás és lecsengés, egy korán rendelt brandy pohárcsörgése, a halk nyikorgás, ahogy a leülők alatt összenyomódtak a bőrfotelok, amelyek nyeregzsírtól csillogtak. Azt a titkos szert Larry fedezte fel, még amikor boyként a tanulóidejét töltötte a szállodában. A teázóból hol hangosabban, hol halkabban hallatszott ki a dzsessztrió játéka, attól függően, ahogyan a siető pincérek a lengőajtót működtették. A télikertből hegedűk lassú melódiái szálltak ki, és Larry elhatározta, rábírja a szalonzenekart, hogy végre változtasson a műsorán. A bécsi giccset tavasszal senki sem tudja elviselni. Nők selyemruhái énekeltek lágyan, ballonkabátok és sálak susogtak.

Larry elérte a lépcsőt. Legkésőbb most meg kellett volna állítania egy boynak vagy londinernek, hogy udvariasan megkérdezze, miben állhat szolgálatára. Senki sem sétálhat be feltűnés nélkül a Savoyba, akinek semmi keresnivalója nincs ott. A Savoy önálló kozmosz, amelynek mindennap megvan a saját napkeltéje és napnyugtája. Ott olyan emberek dolgoznak, szolgálnak és szórakoznak, akik nemcsak a világ minden tájáról jöttek, hanem meg is jelenítik az egész világot. Az ír virágáruslány, akinek viszonya volt a dalmáciai báróval, az indiai cigarettaárus és a skót terrierje, az amerikai marhatenyésztő özvegye, az osztrák nevelőnő, a szicíliai tenor, a zsidó ügynök, a Királyi Légierő félkarú századosa, a francia szerelmesregények angol írónője, a német diplomata és – uram bocsá’ – a gépírónő is, aki külön díjazásért éjszaka beosonhat a vezérigazgató szobájába.

Sir Laurence sokukat személyesen ismerte, a többségük nem először száll meg e falak között. A Savoy olyan szálloda, ahová visszatérnek az emberek. Azok számára, akik megengedhetik maguknak, otthon. Lloyd George ide hívta meg ebédre a kormánya tagjait; György király kedveli a teázóban kínált csokoládédarabos kekszet; a színház művészei csak akkor számítanak nagy színésznek vagy színésznőnek, ha a míves Clarence roomban már gyűltek újságírók köréjük.

A liftre várva Sir Larry még egyszer Lady Edith felé fordult. Minden bizonnyal ő a legszebb nő, aki a jelenlétével ez idő tájt megtiszteli a Savoyt. A szemei kissé távol ülnek egymástól, az orra lehetne kicsit hosszabb, az ajkában van valami kisfiús dacosság, de a hercegnőt éppen a tökéletlenségnek ez az együttese teszi ellenállhatatlanná. Ha Lady Edith a házban volt, számítani lehetett arra, hogy a szállodához még aznap megérkezik a miniszterelnök autója. Ramsay MacDonald többnyire az oldalbejáraton lépett be a Savoyba, és egyenesen a hercegnő lakosztályához kísértette magát, amely a Temzére néző sarokablakával a legromantikusabb volt a házban.

A lift aláereszkedett az előcsarnokba, a liftesboy kinyitotta a fülke ajtaját, de közben nem nézett Sir Laurence arcába. A tanulókat erre oktatták. A vendégnek azt kell éreznie, hogy a személyzet nem is látja. Ez a liftesfiú most kivételt tett.

– Jó reggelt, Sir Laurence! – mondta, és a fehér kesztyűs kezét a kapcsolótáblához emelte. – Az ötödikre, mint mindig?

Mivel már amúgy is felismerték, Larry levette a napszemüvegét. Hogy is hívják ezt a fiút? Emil vagy Erich? Német, az biztos, vékony, és csinos a pimasz képe.

– Mióta vagy már nálunk?

– Júliusban lesz egy éve, uram.

– Ó, már egy éve…

Larry kérdőn nézett a fiúra.

– Otto, uram.

– Tudom.

A fiú előírásosan hátat fordított Larrynek. Otto 1931-ben került a Savoyba. Mindent egybevetve az rossz év volt. A gazdasági világválság nem maradt a szállodán kívül. A foglalások visszaestek, azoknak a szobáknak az árát, amelyek nem a Temzére néztek, Laurence-nek le kellett vinnie. Noha az állami kiadásokat drasztikusan visszafogták, a kormány nem tudott megbirkózni a bajokkal. Csökkentették a nyugdíjakat és a munkanélküli segélyt, ami erőszakos sztrájkokhoz vezetett, és nem csak a szakszervezetek hirdettek sztrájkot, de még a Királyi Haditengerészet is. A miniszterelnök, aki maga is a Munkáspárthoz tartozott, lemondott, és új megbízást kapott egy nemzeti egységkormány alakítására a konzervatívok bevonásával, mire a saját pártja kizárta. 1931 júniusában a Bank of Englandnek meg kellett válnia az aranytartaléktól. A font azóta szabadesésben van, a devizatőzsdék keresletétől és kínálatától függ.

Larry a fülke sarkában lévő kölnisüveget nézegette. A meleg évszakban egy kis konzolon frissítő parfüm volt odakészítve, mellette kendők is a ház monogramjával. Larry, ahogy szokta, elvett egy kendőcskét, megnyomta az adagolót, és kölnivizet nyomott a nyakára.

– Ki kell cserélni az üveget – mondta Ottónak. – Majdnem üres.

– Majd szólok Mrs. Drake-nek. – A boy kinyitotta az üvegajtót és az összetolható rácsot. – Ötödik emelet, uram.

– Mikor voltál utoljára otthon, Otto? – kérdezte Larry kiszállás közben.

– Már nagyon régen, uram.

– Hová valósi vagy?

– Münchenbe.

– Ott most történik egy s más az új müncheni emberetekkel, igaz?

– Minek kellene történnie, uram?

Larry biccentett a fiúnak, aztán végigsétált a folyosón, és kinyitotta a magánlakása ajtaját. Szállodában lakni, gondolta mindig, amikor belépett ide. Szállodában lakni.

– Reggelit, Sir Laurence?

Larry mellett Dorothy Pyke masírozott el. Miért nem tud ez a nő úgy járni, mint más asszonyok? A lépései úgy döngtek, mintha a Királyi Haditengerészet szállta volna meg a lakást.

– Reggelit? – Larry kibújt a zakójából. – Fél egy van.

– Akkor ebédet.

Dorothy kosztümje derékban szűkített és kék csíkos volt. A tavasznak tett engedményképpen ma orgonaszínű blúzt viselt.

– Nem, köszönöm, csak teát kérek. – Sir Laurence ingujjban leült az íróasztalához, és kinyitotta az aláírómappát. – Szóljon Mrs. Drake-nek, hogy a bejárati ajtó kilincseit ki kell fényesíteni. Használjon cinkoldatot, különben holnap újra ott lesznek a foltok.

– Többet kellene ennie – kiáltott át Dorothy a szomszédból. – Hallgatnia kellene az orvosra!

– Az orvos szerint a szívem sincs rendben. Mindkettő ostobaság. Szív nem ver hűségesebben a te szívednél – kezdett dúdolni egy dalt.

A dolgozószobája nyugatra nézett, a szalon a belső udvarra. Őt nem érdekelte a Savoyból Londonra nyíló híres kilátás. Aki azt akarja élvezni, annak sokat kell fizetnie érte.

– Ezt nem szabad félvállról vennie.

Larry felnézett. Előtte állt Dorothy Pyke, a legfiatalabb titkárnő, akit a Savoy valaha látott, és a legcsinosabb is. Magas volt, a szigorúan hátrafogott haja a tarkóján mókás fürtökbe kunkorodott. Rúzson kívül nem viselt sminket. A kezében gőzölgő teáscsészét tartott.

– Már kész a teám? – Larry félrehajtotta a fejét. – Maga varázsló?

– Mr. Sykes látta magát az előbb bejönni, és felszólt telefonon.

– Nézzenek oda, a főkomornyikomnak ezek szerint hátul is van szeme.

Dorothy megfordult, hogy elmenjen a postáért. Sir Laurence megitta az első kortyot.

* * *

Violet Masont, mielőtt elhagyta a BBC épületét, Max Hammersmith megcsókolta. Szenvedélyesebben, mint ő szerette volna. A férfi most majd hamarosan le is akar feküdni vele. Valójában már két hete, az első gyengéd gesztus óta szeretne. Violet semmit sem talált inspirálóbbnak annál, hogy Max Hammersmith mellett dolgozhat. Nála jobban senki sem értette őt. Max kész volt tolerálni a szakmai hiányosságait, mert tetszett neki, hogy Violet forradalmi módon talál ki történeteket. Az egész BBC forradalmian új volt, tömegkommunikációs eszközként a rádió úgyszintén, és Maxnak fiatalokra, Violethez hasonló kreatív elmékre volt szüksége ahhoz, hogy a forradalmat táplálják. Hogy mennyire új ez a médium, nem utolsósorban abból is kiderült, hogy a BBC új székháza még mindig nem készült el teljesen. A Portland téri épületet már megnyitották, bár még mindenütt folytak munkálatok. Ez a körülmény adott Maxnak lehetőséget arra, hogy megcsókolja Violetet.

A nő a B4-es stúdióban zajlott felvétel után elköszönt a színészektől, és Max elkísérte a lifthez. Mielőtt odaértek volna, a férfi félretolta az építési területet lezáró kordont, és behúzta Violetet a zenekari terembe, ahol csupasz oszlopok és hideg beton árulkodott arról, hogy itt még sokáig nem fog zenekar játszani. Max levette a szemüvegét, a karjába zárta Violetet, és szájon csókolta. A férfi valóságos óriás volt, és bár mélyen lehajolt, Violetnek lábujjhegyre kellett állnia. Tűzben égett, mert Maxnak írhat, aki erőteljes, éles hangú írásokat várt tőle, napi politikai anyagokat, dokumentum- és hangjátékokat. A mindennap emberek millióit a rádiókészülékek elé vonzó műsoroknak nem szabtak műfaji korlátokat.

Violet azonban nem így akart szakmai előmenetelt elérni. Nem azzal akarta Maxnak kifejezni a háláját, hogy a szeretője lesz. Akkor érezte magához a legközelebb, amikor a szerkesztőségi értekezleteken kulcsszavakat dobáltak egymásnak. Senki nem gondolkodott, senki nem beszélt gyorsabban, senki sem látta át úgy az összefüggéseket, mint Max Hammersmith.

– Elkésem – súgta a fülébe Violet.

A férfi akkor sem engedte el, amikor megnézte az óráját.

– Nem, én késem el. – A keze a nő derekára siklott. – Találkozunk este?

– Nem tudok.

– Mit a fenét csinálsz te minden este? – dörmögte Max gyengéden.

– Már csak egy hétig.

– Elaprózod magad, Vi! – A férfi megsimogatta a fejét. – Rachel nénikém, aki okos asszony volt, mindig azt mondta, hogy egy fenékkel nem lehet két lovat megülni.

– De szükségük van ott rám.

– Miért? Az Shakespeare. Azt akarják, hogy írd át Shakespeare-t? – Miután hiába várt válaszra, Max az álla alá nyúlva felemelte Violet fejét. – Kezdem azt hinni, hogy van valami közted és az egyik kutyaütő színész között.

Violet elmosolyodott. Micsoda képtelen feltételezés! Egyik színészhez sem fűzi semmi. Nem az a problémája.

– Most már tényleg mennem kell – mondta.

Óvatosan elhúzódott Maxtól, aki elengedte.

– Nekem is – válaszolta.

Violet érezte, a férfi csak azért mondta ezt, hogy ne tűnjön szerelmes idiótának.

– Akkor holnap találkozunk.

– Igen, viszlát holnap!

Max elkísérte Violetet a lifthez, de nem várta meg, hogy megérkezzen a fülke, hanem visszaindult a folyosón. Csalódott, gondolta Violet. Én pedig nem vagyok őszinte vele. Legkésőbb a jövő héten el kell mondanom neki az igazságot.

A Broadcasting House-t a főbejáraton át hagyta el. A földalattiig túl sokat kellett volna gyalogolnia, ezért leintett egy taxit. Ez a megoldás nem kedvez a pénztárcájának, de megkíméli Gielgud szidásától. John Gielgud, a londoni színpadok legragyogóbb csillaga utálja a pontatlanságot. Az újonnan épült Sadler’s Wells színházat is utálja, mert szerinte a nézőtér félig felfalt esküvői tortára hasonlít, az akusztika pedig siralmas. Gielgud mégis ott játszott Shakespeare-t.

– Az Arlington úti színházhoz, kérem – hadarta Violet a sofőrnek.

– Az Arlington úton nincs színház – felelte a férfi, és nem mozdult.

– Nekem elhiheti, hogy van. Vadonatúj.

Mindenhol minden új, gondolta Violet, miközben a fekete taxi tétovázva elindult. Mindenhol minden új, én pedig az alapítók közé tartozom. Ugyanolyan vagyok, mint London: egyszerre konzervatív és haladó. Konzervatív nevelést kaptam, teletömtek hagyományos értékekkel, amelyeket éppen elvetek. Ez veszélyes, legfőképpen azonban nagyszerű.

– Kerülje meg a King’s Crosst! – kiáltott rá a taxisra. – Ott ilyenkor nehéz átjutni. Menjen az Argyle úton, aztán kétszer jobbra, és már látni fogja a színházat.

A férfi morgolódva befordult a következő kereszteződésnél. Violet az útlevágás ellenére is el fog késni. Nem kerülheti el Gielgud haragját.

Malvolio szokásos jelmezét viselte, de ha John Gielgud Shakespeare-t játszott, az nem volt szokásos. Gielgud úttörő volt. Shakespeare szavai soha nem hangzottak annyira frissnek, tisztának, annyira energikusnak, mint az ő tolmácsolásában. Miközben leteremtette Violetet, a nő magában jól mulatott. Itt áll Anglia legnagyobb színésze, térdnadrágot és keresztben fűzött zoknitartót visel, és kiselőadást tart neki. Gielgud azonban maximalista, két percnél többet nem fog arra szánni, hogy megfeddjen egy jelentéktelen dramaturgot. A pasas olyan, mint egy óramű. A próbákat percre pontosan kezdi, és még pontosabban fejezi be. Délután egykor ólmos fáradtság hatalmasodik el rajta, ezért az öltözőjében lefekszik aludni. Akkor is, ha emiatt a darabot egy jelenet közepén kell megszakítani.

– Elnézését kérem, uram! Többé nem fordul elő – válaszolta Violet olyan elgyötörten, ahogy azt Gielgud elvárhatta.

A színész kegyesen bólintott. Letelt a két perc, Malvoliónak jelenése volt. Violet a helyére osont. A feladata az volt, hogy a súgópéldányt mindig naprakésszé tegye. Az előadás túl hosszú, és a nézők nem érik el az este tízórás buszokat. Még Shakespeare is belátná, hogy ennek nem lehet kitenni az embereket. Gielgud teljes szövegrészeket törölt, és a színészek ma az új átmeneteket próbálják.

Az ügyelő már másodszor intett Violetnek, aki a szövegkönyve fölé hajolva ezt nem vette észre. A férfi jelzett a súgónőnek, ő pedig meglökte Violetet. Amikor felnézett, az ügyelő mutatta neki, hogy telefonon keresik. Gielgud észrevette a nyugtalanságot.

– Hála csillagaimnak, boldog vagyok! – kiáltotta a színész a karját kitárva, és közben megrovó pillantást vetett az ügyelőre. – Sárga harisnyát, csokros térdszalagot öltök lehető leggyorsabban. Hála Jupiternek és csillagaimnak!{1}

A monológ folytatását Violet már csak távolról hallotta. Nesztelenül kisurrant a nézőtér oldalbejáratán, és a füléhez tartotta a telefonkagylót.

– Mi van nagyapával? – suttogta.

Sir Laurence nem olyan férfi volt, amilyennek egy nagyapát általában képzelnek. Violet olyan embernek ismerte, akinek alapelvévé vált az előretörés. Még élemedett korában is fiatalabbnak tűnt, mint azok a fiatal férfiak, akik a birodalmában körülvették. Az a birodalom egy mérföldre volt onnan, ahonnan Violet most lélekszakadva elrohant. Tombolhat Gielgud, elveszítheti az állását, akkor sem akadályozhatja meg semmi abban, hogy a nagyapjához siessen.

2.

Mennyország

– Ki ért oda hozzá elsőként?

Violet kettesével szedte a lépcsőfokokat, mellette Mr. Sykes már hangosan zihált.

– Mrs. Drake. A sárgaréz polírozásáról akart érdeklődni.

A főkomornyik frakkszárnyai lobogtak, miközben Violet mellett felsietett a lépcsőn.

– És hol volt egész idő alatt Dorothy?

A lépcsőfordulóban arab vendégek jöttek szembe velük. Violet nem tért ki előlük, hanem utat tört magának közöttük. Mr. Sykes kurtán meghajolt a földig érő ruhát viselő férfiak előtt.

– Miss Pyke-ot nem látták a szerencsétlenség óta – szólt Violet után.

A lány otthagyta a komornyikot. Az ötödik emeleten Larry magánlakásának az ajtaja résnyire nyitva volt. Henry és Judy aggódó arccal várakozott az előszobában.

– Még nála van az orvos.

Violet kedvelte Henryt, a trónörököst. A majdnem ötvenéves férfiban volt valami kisfiús. Ő volt Larry egyetlen törvényes fia, és így az utódja. Violet sajnálta ezért a teherért, tudta, Henry nem türelmetlenül várja, hogy sorra kerüljön, hanem egyenesen aggodalommal – az alkalmatlansága biztos tudatában. Kisfiús, öregedő arca most sápadt és beesett volt, a szalmaszőke haja égnek állt. Violet rokoni csókkal üdvözölte.

– Mit mondott Hochsinger doktor Larry állapotáról?

– Még nem beszéltünk vele. Abból, hogy nem vitette papát kórházba, én úgy gondolom, remélhetjük…

Henry félbehagyta a mondatot, és a feleségéhez fordult.

– Úgy gondoljuk, hogy a roham talán nem olyan súlyos – fejezte be a férje mondatát az asszony.

Judy olyan nő volt, aki keveset tett a külsejéért, és éppen ezért üdének, természetesnek tűnt. Sokkal fiatalabb volt Henrynél, akár a húgának is tarthatták volna.

– Hol volt Dorothy, amikor a rosszullét bekövetkezett?

– Őt még keresik.

Judy kontyban viselte a haját, és nem próbálta elrejteni kezdődő őszülését.

– Bemegyünk?

Violet türelmetlenül a következő ajtóhoz indult, Henry követte.

– Hochsinger azt mondta, hogy papának teljes nyugalomra van szüksége.

– Larry telefonáltatott nekem. Látni akar – magyarázta Violet a jelenlétét.

– Mert te vagy a kedvence. – Henry mosolyában az életét jellemző szomorúság mutatkozott meg. – Közted és apa között mindig baráti volt a viszony. Jobban hasonlítasz rá, mint én valaha is fogok – tette hozzá, és a lány vállára tette a kezét.

– Menj be! – biztatta Judy. – Beszélj Larryvel, aztán mondd el, mit tehetünk érte!

Violet is tisztában volt azzal, hogy őt és a nagyapját ugyanabból a fából faragták. Belépett a szalonba, amely egy tolóajtó után a hálószobában folytatódott. Az ágy a helyiség szemközti végében állt. Violetnek hosszú utat kellett megtennie.

{1} Shakespeare: Vízkereszt vagy amit akartok. Lévay József fordítása.