AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

De kár megvénülni!

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-90-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

De kár megvénülni!

Tartalom

De kár megvénülni!

Előszó

X

Y

X? VAGY x? GÖRÖG X.

V. AZ ELSŐ CSÓK

VI. ALFA ÉS OMEGA

VII. A GÓLYÁS LÉGGÖMB = PELÁRGOTHÜLÁKÓSZ

VIII. ÉLETRE-HALÁLRA

IX. A KATASZTRÓFA

„Iringó”

I. A KALUGYER

II. A HIDEGÍTŐ CSÓK

III. A HEGEDŰ MEG A PEMZLI, MINT KÍGYÓ

IV. HOGY LESZ A SPANYOLMEGGYBŐL ALMA?

V. A RÁC PITE

VI. AZ ÉN DEVERSÉGEM

VII. AZ ÉN CIPŐIM

Fritillária

I. A TITKOS PATRONESSZ

II. A FEHÉR ÉS FEKETE POR

III. CANNAGATTA

IV. HEGEDŰ ÉS GORDONKA

V. A LŐPOR PRÓBÁJA

VI. „60.”

VII. A BŐGŐ-VONÓ

Passiflora

I. AZ ÉLETMEGHOSSZABBÍTÓK

II. SZÍNHÁZAINK ANNO EINSBÓL

III. A HŰ BARÁT

IV. KOMOLY SZÁNDÉKOK

V. A PIÓCÁK

VI. AZ ÉDES TITOK

VII. A BISMARCK PÁNCÉLINGE

Mirrha

I. HÁBORÚ, MEG MINDENFÉLE

II. MIRRHA

III. A HEROIKUS KÚRA

IV. TRÉFÁS TEMETKEZÉS

Hesperis

I. ELÖLJÁRÓ BESZÉD

II. A SZÜRKE EMBER

III. EGY CSAPÁS HELYETT KETTŐT – A LÉGYNEK

IV. A SEPTEMVIR LEÁNYA

V. PÁLMA NÉZETEI A JÓ HÁZASÉLETRŐL

VI. VŐLEGÉNY IN PETTO

VII. AZ ÉLVEZETES NÁSZUTAZÁS

Pálma

I.

II. EGY KIS PROZÓDIA ÉS EGY KIS LITURGIA

III. A NŐ OTTKINN ÉS OTTHON

IV. A RÁC PITE

V. MARCHESA VIOLETTA DI GAMBA

VI. ANGIOLINA D’ISTRIA

VII. NÉGY UTÁN – HAT

VIII. HERR VON ENTENFUSZ

IX. NACHTIGALLNÉ ASSZONY

X. BARACSKAINÉ ASSZONYSÁG

XI. VIOLA

XII. AZ ELSŐ SZÁZ FORINT

XIII. PIA FRAUS

XIV. A DINAMITBOMBA

XV. A SZERZŐDÉS

XVI. AZ EGYENRUHA

XVII. A FELESÉGEM

XVIII. A CSODATEVŐ EREKLYE

Előszó

Először azt a címet akartam adni ennek az izének (mely, fájdalom! rám nézve nem regény), hogy „egy becsületes ember gonosztettei”. Mert hát én az vagyok: becsületes ember; egyéb címem sincs: se „tisztelt hazafi”, se „szeretett polgártárs”, se „elismert szakférfiú”.

Csak becsületes ember: minden pontban; még a pontok pontjában is.

Mustrája vagyok a férjeknek, annyira, hogy azt beszélik rólam, hogy ha meghalok, porrá égetnek, s mint Artemízia királyné tett Mauzolusz királlyal, italba keverik hamvaimat, s úgy adogatnak be, de nem a nőknek, hanem a férjeknek, mint óvó-szérumot a hűtlenség baktériumai ellen.

És ez nem is lett volna rossz regénycím: egy becsületes embernek a gonosztettei. Hanem hát ez mégis nagyon hasonlít a sviháksághoz, egy neme a hetvenkedésnek: virtuskodás olyannal, ami nincs. Sohasem szerettem a dicsekedést. Mit dicsekedjem a bűnömmel? Elég, ha a feleségem így szólít, hogy te „bűnöm!”

Inkább választottam ezt a címet „…De kár megvénülni!” Ezzel aztán be van ismerve, hogy vén vagyok.

Biz az vagyok. Az ötvenediket járom.

De hogyha összeszedem magamat, ha a szerpántot jól megszorítom a derekamon, a szakállamat odáig, ameddig bicolor lett, kiborotválom, senki sem mond többnek negyvennyolcnál. Ebben is megmaradok állhatatosan negyvennyolcasnak.

Csak annak a melanogénnek ne volna olyan penetráns szekfűszeg bűze, mely három lépésről elárulja, hogy az ember a haját védelmezi!

Hát én bizony nem tagadhatom, hogy a porosz háborúban már hadnagy voltam: vitézségi érmet is hoztam haza magammal. Annak is urát tudom adni, hogy hogyan szereztem.

Mikor Benedek kiadta azt a korszakalkotó ordre de bataille-t, mely szerint a katonáknak megtiltatik a pipát a patrontáskába dugni, én voltam e rendelet végrehajtásánál a legserényebb. Én magam a századomnál negyvennyolc makrapipát koboztam el a bakáim tölténytartóiból: be is szolgáltattam a Generálintendatúrának.

Ezért kaptam a medáliát.

Szereztem ugyan Szadovánál egy kardvágást is a fejemre; ha egy tüzérhadnagy kollégám fel nem szed a földről, az ágyújára felültetve: Nikkelnek hítták a derék embert, hát ott taposnak össze.

Holmi svihák ember azzal dicsekednék, hogy ezért kapta a vitézségi érmet; de én jobban ismerem a dolog meritumát: nem azé az érdem, aki a vágást kapta; hanem aki adta. Fődolog a diszciplína. Az én Tapferkeitsmedaillem a 48 pipáért jutott ki.

Igaz, hogy a régimódi magyar hadvezérek más szisztémát követtek, mint Benedek: ezt bizonyítja az a megörökített adat, amely szerint Damjanich a szolnoki ütközetben, mikor az ordinánc huszárja alól egy ágyúgolyó ellőtte a paripát, azt kérdé a talpra ugró legénytől: „no fiam, hát ég-e a pipád?” „Az enyim ég: csak az üvé égjen!” felelt a huszár. Ami azt bizonyítja, hogy a régi magyar harcregula megengedte, hogy a katonák az ellenséges ütegek tüzelése alatt is pipázzanak.

…No, hát régi legény vagyok.

De azért még nem mondtam le a világról!

Maradok a szadovai rangomnál. Főhadnagy. Penziót nem adnak: tehát aktív állapotban vagyok. Még annyira nem jutottam a becsületességben, mint Gyulai Pali, hogy a férjek rám bízzák a szép asszonyaikat gardírozni. Tőlem rettegjenek!

Tehát kezdjük az elején.

Valljuk meg őszintén, hiszen úgyis hiába titkolnám, hogy énnekem a feleségem már a hetedik rubrikában következik.

Előtte már hat sorszám van betöltve.

Pedig igen korán házasodtam: alig voltam huszonöt éves. De hát nagyon gyorsan változott a repertoár.

S igen hamar ment nálam a beleszeretés egy szép arcba.

Az első lángom klasszikus oltáron gyulladt meg: egy fekete hajú, de kék szemű görög leány volt az: A görög nyelv professzorának a leánya, akihez privátára jártam. (Azt kérded, hogy a kettő közül melyikhez? Hát hiszen ha az elébbit értettem volna, azt mondanám, hogy „mihez”.)

Majd azután elmondom én mindegyiknek a tragédiáját sorba, csak elébb hadd mutatom be a színlapot.

A második szerelmem volt egy pompás rác leány: ennek meg szőke haja volt és fekete szeme.

A harmadik lángom egy hővérű asszony volt. Férjes nő, erős temperamentummal. Micsoda szemei! Tűzbe ugrottam volna érte – hűtőzni.

A negyedik volt egy színművésznő. Már ennek az arcát nem próbálom meg leírni; mert az annyiféle volt, ahány szerepet játszott. Azt pedig a színpadon kívül többet játszott, mint a színpadon. Ez volt rám nézve a legveszedelmesebb láng. Képes lettem volna érte elhagyni a juridikus pályámat, s elmenni vele színésznek. Amire ő is biztatott. Én persze primo amorozónak képzeltem magamat, csakhogy ő meg apaszerepkört szánt nekem. Ez volt a legcifrább történet.

Az ötödik ideálom volt egy „Sáron rózsája”. Igazán mélyen szeretett polgártársné! Az is nagyon szeretett engem. De nem érhettünk célt, mert az a bizonyos törvénycikkely még akkor nem volt szentesítve.

A hatodik volt egy szelíd tekintetű, ártatlan gyermek, akinek a komoly arcába, az okos beszédjébe voltam szerelmes. Egy septemvirnek a leánya, akinek az apja is szívesen látott. Amellett még lett volna belőlem valami. Annak volt ambíciója. Gesztenyeszín haja volt, és olyan szemei, mint az őznek.

(Te most lecsapod a tollat az asztalra, s azt mondod: „de hát megbolondultál, te öreg, hogy ilyen leleplezéseket adsz magadról? Hátha a feleséged olvasni fogja? Rád ismer a történetedről álnév alatt is.” Légy te afelől nyugodt. Ez a hat rózsa mind huszonöt év előtt virágzott számomra, és most huszonöt év múlva mind összekerültek egy csoportba a házamnál: mindennapos látogatói a feleségemnek; néha mind a heten együtt ülnek az ozsonnázó asztalnál; hat fertályszázados ideálom, hetedik a feleségem: képzelheted, hogy mi mindent beszélnek azok énrólam! Meg van énnekem számlálva minden hajamszála; de annyi nincs, hogy minden bűnömet fedezné egy hajszál.)

No, ez ellenmondásnak látszik a bevezetésben előadott jellemrajzommal, melyben Mauzolusz királlyal egy ugyanazon taplóbul faragott férjnek vázoltam magamat. Hja, ezt csak a világ hiszi rólam: az egész világ; de azt, hogy titokban milyen gonosztevő vagyok, azt csak azoknak a párkáknak a törvényszéke tudja, akik a szívekben és vesékben és asztalfiókokban olvasnak.

X

Hát ez már micsoda svindli megint? Egyszerre a X-ik fejezeten kezdeni a regényt! Az olvasó, meg a kiadó becsapására van-e ez fundálva? Higgyék, hogy már kilencet átforgattak belőle, s aszerint számítsák a honoráriumot?

…Nem a! Kérem alássan; nem római X-es szám az odafönn, nem is egy kétlábra állított érdemkereszt, sem pedig ama bizonyos matematikai föladványokban szereplő „egy ismeretlen”, hanem valósággal az első regényszakasznak a címe: a fatális görög „Ch” betű, a hellén alfabetben = X.

Az a kiakolbólított „ch”, amit az új magyar írók, mint szittya ajkakhoz érdemetlen indigénát a köztünk lakhatás engedélyétől megfosztottak s helyette, váltogatva, hol a „k”-t, hol a „h”-t sorakoztatják, a használt szó természete szerint. Így például, ahol anarchiáról van szó, ott azt írják, hogy „anarkia”, (mert az kemény falat), ellenben, ahol psychologia fordul elő, ott azt írják, hogy „pszyhologia” (lágy az!). A bacchanál a kezdetén íródik „bakkanálnak”, a vége felé aztán jó neki a „bahhanál”; a machinatiót pedig az határozza meg, hogy ki követi el; ha a néppárt részes benne, akkor „makináció”; de ha a púroszok csinálják, akkor „mahináció”.

De bár hamarább tették volna derék nyelvigazítóink ezt az idegen betű számkivetést! De sok keserűségtől megőriztek volna egy egész generációt: különösen pedig engem.

Azt persze nem is sejti már a jelen ivadék, hogy micsoda nagy szenvedéseken kellett átlábbadozni a megelőző bácsiknak.

A Bach-korszakban azzal sanyargatták a szittya legények porcikáit, hogy németül tanulni muszájoltattak. Hát persze azt tették, hogy nem tanulták meg. Az érettségi vizsgánál azonban erre is rákerült valahogy a sor. Kalkulust kellett belőle kapni, különben nem adták ki a bizonyítványt. A vizsgáztató tanár megmondá őszintén a vizitátor tanfelügyelőnek: „egy szót sem tud ez a fiú németül: nem vette be a nyaka”. „Dehogy nem tud! – biztató a hatalmas úr – állj elém, fiam, Szekeres: hát hogy mondják németül azt, hogy ember?” „Mensch!” – felelt rá készen a diák. – „Például: az ember próbál?” – „Das Mensch probirt.” (Ezt a tarokkból tanulta.) – „Hát azt hogy mondanád magyarul, hogy Ferd?” – „Lú!” – „Nagyon jól van, fiam, Szekeres! Hiszen tudsz te németül.” S adtak neki „elégségest”.

Mikor aztán következett az új politikai korszak a rájkszráttal, akkor a furfangos állambölcsek azt eszelték ki, hogy fordítanak egyet a közérzületen: ne szidják már a mérges dentumogerek a „német”-et, szidják inkább a „görögöt”.

Én éppen akkor jutottam az érettségi vizsga fogzási korszakába.

Maig sem tudom, hogy miért kellett nekünk görögül megtanulnunk! Hiszen nem mi járunk Athénásba Wertheim-kasszákat feltörni.

Abból pedig most már komolyan kellett vizsgázni, nem úgy, mint hajdan a „Márton grammatikából”; mert ezzel az intézkedéssel magasabb kormányzati és állampolitikai célok voltak összekötve: gátat vetni az intelligencia túltengésének. Hogy ne legyen annyi jogász Magyarországon. Erre volt jó a görög nyelv.

Engem a közgyámom (árva gyerek voltam), nehogy a fővárosi erkölcstelen világnak idejekorán martalékul essem, elküldött egy vidéki városban híreskedő középiskolába; ott is, nagyobb biztosság kedvéért, kvártélyra és kosztra állandósított magánál a nagytudományú igazgatótanárnál.

Nagyérdemű tudós Poprádi Esdrás uram igazán megérdemelte a címeit; mert ő maga négy katedrát látott el. Ő tanította a geográfiát, a matézist, az antikvitáteszt meg a görög nyelvet.

A beszélő orgánumának bizonyos sajátságaért úgy hítták, hogy „szuszka”. (Ugyanaz, amit a német tájszólam úgy határoz meg, hogy „der Knyaufete”). Aki a mássalhangzókat elvetéli: az „m”-et „b”-nek, az „a”-et „d”-nek, a „g”-t „k”-nak, „ny”-et „ty”-nek, a „z”-t „sz”-nek ejti: az „r”-et pedig úgy elköszörüli, hogy „ch” lesz belőle.

Ez az átkozott görög „ch”! Sohasem volt vele a tanár megelégedve, ahogy a görög „chi”-t kiejtettem: – úgy kell azt mondani, ahogy ő mondja az „r”-et.

Ennélfogva amit a clarissime prelegált, abból a szittyák nem értettek semmit, amiből az a jó következett, hogy kénytelenek voltak a könyvbül is elolvasni az illető tudományt; mikor aztán felelni kellett, akkor iparkodtak éppen olyan szuszka (Dunántúl „tutma”) kiejtéssel felelni, mint aminő a professzor úré; amiből megint a professzor úr nem értett semmit, de azért meg volt vele elégedve. = Egyáltalában nem üldözte a studiózusokat az egzaminálással. Életelve volt: „quieta non movere”. Bejött a tanterembe: fölolvastatta a katalógust, azzal leült a pulpitusa mögé, fölnyitotta a könyvet, ahol a szamárfül be volt hajtva; rákezdte a prelekciót, ledarálta a penzumot; mikor az óra ütött, becsapta a könyvet, leszállt a pódiumról, s elballagott.

Aki többet akart tőle megtudni, az följárhatott hozzá privátára.

Ezek között különösen a görög nyelvtanból adott magánleckék voltak látogatottak, mivelhogy reggel hét órakor volt a terminusuk; télen úgy, mint nyáron.

Nem, mintha a diákok nagyon tartanák magukat az „aurora musis amica”-hoz, s szeretnének korán fölkelni, hanem inkább azért, mert akkor még a professzor aludt. Soká szokott aludni, soká fenn volt éjszaka.

Hát aztán ki tartotta a privátát Esdrás úr helyett?

Az bizony supleáltatta magát a külön tanórán a leánya által. Ő ott aludt a mellékszobában, nyitott ajtónál, semmi vétség nem volt a dekórum ellen; aztán a professzor fia is ott volt – egy notórius árulkodó. Az is velem egy klasszisban tanult.

Y

Ez megint egy új fejezetnek a címe; egy görög betű, úgy mondják ki, hogy „pszi”.

Sajnálom, de nem tehetek róla; – minden nyelvet az alfabeten kell kezdeni. – Majd lesz itt még orosz „asbuki” is.

Első a helyes kiejtés.

Hárman ültünk a hosszú asztalnál, akik ezt tanultuk. Én, – a fickó, – a báró, meg az Amarillisz.

Le is szokás az alakokat írni, ugye, akik a regényben okvetetlenkednek?

Hát engem ismersz; valamivel csinosabb voltam, mint most, akkor még olyan sűrű szőke hajam volt, hogy beletört a fésű foga; ezúttal még lelógott a homlokomra, később aztán kefemódra lenyíratott; de ez majd utóbb jön; bajusz, szakáll még csak akkor ütközött; karcsú legény voltam, de jól megtermett; én voltam az első táv- és magasugró a tornában. Büszke voltam a szép fogaimra, a profilomban volt valami napóleonian, ellenben a két pofám olyan kidudorult, hogy sokszor azt kérdezték tőlem: min nevetek? Most is olyan; az volta gúnynevem, hogy „lomkiri” (L’homme qui rit).

Az egyik szobatársam volt a „fickó”, a tanár fia. Volt ugyan keresztneve is: Agezilausz, de ezt nem használták, legföljebb a végét, megtoldva egy „pub”-bal, – az apja maga is csak fickónak titulálta. Ezt ki nem állhattuk, mert ő volt a legjobb tanuló a klasszisban. Már akkor stréber volt.

Valamennyiünk között ő volt a legvéznább termetű, nyápic legény; azért mégis ő készült tiszti pályára lépni. Azt mondta: ezredes lesz.

A másik szobatársam volt a báró. A báró Nikkel. No, ennek nem kellett gúnynév; elég volt annak a maga neve. Báró is, meg Nikkel is. Az apja württembergi volt, mint dragonyos tiszt került hazánkba; beleházasodott egy fölvidéki tótkirály famíliájába, s lett a fiából a legpogányabb magyar soviniszta, aki csak valaha ablakokat beverni segített. Attila nevet kapott a keresztségben. Széles vállú legény volt; karja hosszú, tenyerei éktelen nagyok. Erős inai voltak, különben szikár termete; arcbőre odafeszült a koponyájához, hatalmas orral volt megáldva, s annyi bajusza volt már, hogy hegyesre kipödörhette, s követelte, hogy azt meglássák. Ez is jól tanult; a matézisben különösen előtte járt a professzornak. – Szünetszüntelen verekedtünk; ökölre, botra, birokra, a vívóoskolában karddal csupasz testre; és amellett a legjobb pajtások voltunk; egy életünk, egy halálunk, egy erszényünk – és még az is megesett rajtunk, hogy egy szeretőnk. Az egész életfonatom úgy össze-vissza van szőve, gubancolva a jó Nikkel Attiláéval, hogy le nem tudom a kettőt egymás nélkül gombolyítani; s végül is tartok tőle, hogy csomóra fog fúlni.

A negyedik volt az asztalunknál a bennünket oktató vezérszellem: Amarillisz kisasszony…

…Megálljunk elébb egy szóra. Nem így hítták az én első ideálomat. A szent keresztségben igazi kalendáriumi mártírnő nevét viselte.

Azonban hát noblesz oblizs. Hölgyek irányában tartozik az ember diszkrétus lenni.

Én a hölgyek neveit, akik ezt az én regényemet szövik-fonják, jónak látom virágnevekkel helyettesíteni.

Így lesz a görög leányból „Amarillisz”. A szép rácnőt hívni fogom „Iringó”-nak. Az eleven ördög lesz a „Fritillária”.

A művésznőt hívom „Passiflorának”. A sémi hölgy neve lesz „Mirrha”.

A bölcs szüzek mintaképe lesz „Estike”. (Diákul Hesperis matronalis.)

S végül a törvényes összeköttetésem vezéralakjának érdeme szerint jut a „Pálma”.

Ekként előrebocsátottam a színlapot. Mármost lássunk a maszkírozáshoz.

Amarillisz kisasszony tökéletes görög szépség volt; valódi Minerva, külsőleg és szellemben is.

Arcban ugyanaz a kép, amit a rajztanárunk másoltatott velünk krejonnal, csak a sisak hiányzott a fejéről, a négy ágaskodó paripával.

S hogy tudta szavalni az Iliászt!

No, ha én lettem volna Párisnak a bőrében, mikor a három istennő közül választani kellett, én már csak Panasznak adtam volna az aranyalmát. S milyen bolond fordulat lett volna ebből! Ha megszöktetem az Olympról az alma matert! Most nem volnának diákok a világon!

Amarillisz kisasszony is úgy ugrott ki készen fegyverzetestül az életbe, miként hajdan Minerva Jupiter fejéből.

De ez nem az apja fejéből ugrott ki. Az anyja volt görög nő. – Igazi, Macedóniából hozott görög nő, kinek szülői, mint kereskedő-család honosultak meg a városban. Esdrás urat a görög nyelv ismerete segíté a boldog házassághoz. Amarillisz az anyatejjel együtt szívta be a görög tudományt, maga az anyja játszva tanította meg rá. A fickó már nem részesülhetett ebben a könnyű metódusban, mert az anyja korán elhalt. Amarillisz valami öt évvel lehetett idősebb az öccsénél: lehetett húsz éves, a fickó tizenöt, én és a báró (engedelmet kérek: az „ember” az „én”-nél kezdődik, és nem a „báró”-nál) voltunk tizennyolcasok.

Ezekre a statisztikai adatokra szükség van egy olyan históriánál, amelyet nem a költői fantázia nemzett, de melyet az objektív kontempláció költött ki a pszichológia és fiziológia, valamint a pozitív helyzetek stúdiumának kemencéjében.

Mert ha például az a helyzet áll elő „most” (a század X-ik évtizedében), hogy két 18 esztendős diák beleszeret egy 20 esztendős leányba, előre tudja az olvasó a végét: – vetélytársak fekete golyót húznak – amerikai párbaj – megmaradt pár boldogságát szülők ellenzik – mennek vendégfogadóba, este vacsorálnak reggel két agyonlőtt gyerek egymás mellett. – Ez már a rendes befejezés manapság; akár ne is olvassa az ember végig. Hanem ez még a hatvanas években nem volt általános társadalmi sablon. Mi, ifjak, még akkor szerettük az életet, s arra meg éppen nem voltunk képesek, hogy egy szeretett leánynak a szép fejét golyóval szétzúzzuk; ha a mienk nem lehet, a másé se legyen. Ez csak a mostani kényes, nyaffadt, nyámnyila nemzedéknek a kibúvója.

Tehát az én időmben a gyerekek közti szerelemnek, kivált ahol a leány idősebb a fiúnál, kellett valami praktikus megoldást keresni.

Ez volt mindenekelőtt a görög nyelv.

Talán emlékezel is arra az adomára, amit ez időben szájról szájra adtak az akkori osztrák kultuszminiszterről? Őexcellenciája, akinek a görög kedvenc eszméje volt, egyszer egy díszlakománál kihúzta a kronométerét a zsebéből, s így szólt: „most az én órámon félnégyre, és én bizton mondhatom, hogy ebben a percben a Gesammt-monarchia összes iskoláiban kétszázhatvanhétezer diák mondja ezeket a szavakat: TETYFOS, TETYFIA, TETYFON.”

Mi is azok közé a Gesammtstudentek közé tartoztunk, akiknek összesített himnusza ekként szállt az égbe.

Amarillisz ajkairól tanultuk a helyes kiejtést. Készakarva nehezen, hogy többször szájunkba rágja azokat a kimondhatatlan görög betűket.

„Khi! khi! khi!”

„Nem jól van.”

„Rhhhi! Rhhhi!”

Ez csúf betű.

Olyan, mint mikor a macska fúj mérgesen a kutyára.

Sokkal kedvesebb hangzású a „Kszí”.

Mint mikor a kutyát uszítják „ksz – ksz!”.

De legkedvesebb (nőajkról eltanulva) a „Pszi”.

Én ezt mindig úgy mondtam, hogy „Puszi”.

Kellett, hogy megkorrigáljon.

Én persze azon törekedtem, hogy ő tanulja meg tőlem „Y”-t úgy ejteni, hogy „puszi”.

Egyszer aztán formális kiejtési vita támadt közöttünk.

De ennek megint új fejezetet kell szentelnem.

X? VAGY x? GÖRÖG X.

Amarillisz kisasszony dolga volt a mi írásbeli egzercíciumainkat revideálni és kiigazítani, nehezebb föladatoknál kerékvágásba segíteni.

Én egyszer a következő sort írtam a gyakorlataimba: „Kisassonu! hn magat alalba imadom”

Amit ő ezzel az alája írt sorral adott vissza.

alal ellen ninx orbossag!

– Ohó! Ez nincs helyesen írva! – disputáltam én. – A „kszi” nem helyettesítheti a „cs”-ét.

Amiből a laikus olvasó is kitalálja, hogy a két görög betűs sor magyar frázist takargat. Az enyim azt mondja: „kisasszony” én magát halálba imádom”, az övé pedig így szól: „halál ellen nincs orvosság!”

Csakhogy a görög alfabetből hiányzik a magyar „cs” betű.

– Én nem fogadom el a „ninksz”-et „nincs” helyett.

Én azt állítottam, hogy a magyar „cs” betűnek a görög „chi” felel meg; ő pedig azt mondta, hogy a jóni kiejtés szerint a „kszi” a valóságos „cs”.

– Döntsön a professzor úr; én őrá appellálok. Amarillisz azt mondta rá: „jó lesz”.

– De énnekem nem elég az, hogy „jó lesz”, hanem fogadjunk.

– No hát, mibe fogadjunk?

– Mit kíván kegyed, ha én vesztem a fogadást?

Amarillisz nagy árt szabott; egy autogramot korunk leghíresebb költője: Dombiratosi Leótul, akinek a daliás alakja rendes rovatképe vala a Bolond Miska című lapnak. Amarillisznek az autogram-gyűjtés volt a szenvedélye.

– Megszerzem – ígértem én.

– És ön? – kérdé Amarillisz.

– Én pedig, ha nyerem a fogadást, kapok öntől egy görög Y-t: az én kiejtésem szerint.

Márványarc maradt. Azt felelé: „áll”.

Apellálunk a professzorra: vajon X-e vagy x a Cs?

Hiszen ha szokása lett volna Esdrás úrnak csak egyetlenegyszer is beletekinteni az írásgyakorlatainkba, csodadolgoknak jöhetett volna nyomára; de ő ezzel nem rontotta a nyugalmát.

Tudta, hogy istentelenségeket csinálunk; inkább ránk sem nézett, hogy meg ne botránkozzék benne. A lustaság volt a szignatúrája. A két órai priváta alatt rendesen aludt, mi költöttük föl, mikor már közeledett az iskolába menés ideje.

Hanem délben aztán annál beszédesebb volt. Sokat evett, sokat ivott, és sokat beszélt. Csakhogy nem bort, hanem vizet ivott. Fenékig ürítette az öblös poharat minden étel után. Valóságos krapulát ivott magának – vízből.

De aztán, amit beszélt asztal fölött, az is méltó volt a vízrészegséghez. Folyvást a muszkát dicsérte előttünk.

Ez a nemzet van hivatva a jövőben arra a szerepre, amit a múltban a görög nemzetre ruházott a sors. Megalkotja macedóniai Nagy Sándor birodalmát a Helleszpontusztól Kelet-Indiáig s a Hiperboreókig.

Egységes nemzet, százmillió lélek, egy nyelv, egy vallás, egy fő, egy akarat.

Semmi beteges szabadelvűsködés; erős, öntudatos abszolutizmus. Ideálja a kormányformának.

Hatalom, mely előtt minden másnak el kell enyészni.

Hát még az irodalma! Valamennyi orosz írót mind ismerte; azoknak az eszméi az igazi világító tűzoszlopok a pusztában. Itt nem állt meg; átvegyegett a gyakorlati politika mezejére. Elhistorizálta, hogy ő végigjárta az egész magyar szabadságharcot. Nem svihákoskodott. Bevallotta őszintén, hogy nem kombattáns minőségben. A magyar kormány kinevezett minden hadsereghez egy tollfogható egyént, akinek hivatalos címe ez volt, „hisztoriograf”; a honvédek azonban úgy hívták őket, hogy „hadi pacsirta” – ő Nagy Sándor hadtesténél fungált, mint hadi pacsirta.

Itt ismerkedett meg a vége felé az orosz tisztekkel. Fraternizáltak.

Óh, az oroszok nagyon szeretik a magyarokat!

Azt mondta az egyik orosz parlamenter a magyar tisztek lakomáján: „Barátim! Mi nem azért jöttünk Magyarországra, hogy titeket leigázzunk; hanem hogy magunkhoz fölemeljünk. A ti országotok a mi egyenes utunk Konstantinápolyba. Meglátjátok, hogy mennyire meg tudja becsülni az orosz a dicső magyar népet. A magyar ezredek fogják képezni az orosz cár testőrseregét, ahogy most a finnek. Ezeknek is meghagytuk az ősi szabadságukat, alkotmányukat, országgyűlésüket. Beszélhetnek, írhatnak, nyomtathatnak a maguk nyelvén, amit csak ők értenek. Még bankót is nyomhatnak, amin egymástól vásároljanak. Teringettét! Ha a magyar mágnások befészkelik egyszer magukat Szentpétervárra, kiszorítják a cári udvarból az orosz főurakat. – A magyarok talentumait fényesen fogják ott megjutalmazni! Kapva kapják majd a magyar művészt, írót! – Hát még a prókátoroknak micsoda aratásuk lesz Oroszországban! – És a nagy üzletek! Ahol annyi a heverő pénz, az ugarföld, az aranybánya s a munkához szokott tenyér! Csak Oroszországban úr az úr igazán!”

Ilyen glicsériákat kellett nekünk hallgatnunk mindennap Esdrás úr asztalánál – pohár víz mellett. Csak legalább egy kis rosztopcsint adott volna hozzá!

Annyiban alkalmazta a konyháját szármata szimpátiáihoz, hogy minden héten kétszer főzetett „stsi” levest meg „barcs” levest. Ez nem is rossz. Az egyik káposztábul készül, a másik vörös répábul, kalbász darabkákkal.

Így töltögette belénk kanállal az orosz eszméket.

Mikor aztán a kosztosok megszöktek az asztaltól, akkor még ott fogta a fickót, s elkezdett neki oktatást adni az orosz nyelvtanból.

– Ennek fogod köszönni a szerencsédet, fickó!

S a fickónak ebéd után, addig az egy óráig, amíg mi balmoztunk, neki kellett feküdni az orosz nyelvtanulásnak, s magolni nyelvtornázó szavakat.

Az igaz, hogy nem is neki való volt a balmozás.

Manapság már ezt a szót is alig ismeri valaki. Az én diákkoromban pedig ez volt a mulatságok koronája.

A magyar „balom” szó valószínűleg a francia „ballon”-ból származik, különben Kollárék azt is a szláv nyelvnek reklamálnák.

Egy roppant nagy labda volt az borjúbőrből, melynek töltelékét egy fölfújt marhahólyag képezte. Ezt ököllel kellett fölütni a magasba; mentül erősebb volt a legény, annál magasabbra repült a balom; – és ennek azután többet nem volt szabad a földre leesni; a körben álló fiúknak a leszálló balmot röptében kellett ismét ököllel fölcsapni a levegőbe; aki elhibázta, az maga kapott ütleget a többiektől. Gyors láb, ügyes kar, biztos szemmérték kellett hozzá; játék után föl volt dagadva az embernek az ökle. Ez volt a magyar laun-tennisz.

Hát ez persze nem volt a fickónak való mulatság.

Én sem tudom, hogy nekünk mire használt; ma már kiment a divatból.

Hanem, hogy a fickó jól járt a muszka nyelv tanulásával, azt már bizonyosan tudom.

Minthogy ez az alak az elején túl nem kerül elő ebben az én történetemben, mindjárt abfertigolom, elmondva röviden a curriculum vitae-ját. Poprádi Agezilausz mindenféle iskolákon keresztülvágva magát, végre bejutott a bécsi hadügyminisztérium valamelyik bransába, főhadnagyi sarzséval. Új korszak, új kormány előálltával a szentpétervári nagykövetség is új diplomatával lett betöltve, aki egészen a maga ízlése szerint kívánta a hivatalos személyzetét megalakítani. Olyan katonai attasét kívánt maga mellé, aki tökéletesen bírja szóval és tollal az orosz nyelvet: A hadügyminisztérium lámpással kereste a muszkául értő tisztet. Nem talált mást, mint a főhadnagy Poprádit. Azt rögtön kinevezték katonai attasénak a nagykövetséghez. Amint megérkezik Szentpétervárra, s bemutatja magát a főnökének, az méregbe jön: azonnal telegrafáltat a hadügyminiszternek, hogy mit küld őmellé egy hadnagyocskát katonai attasénak? Egy nagykövetnek legkevesebb őrnagyi rangú attasé kell! Nosza fölhajtják az őrnagyokat, sorba kérdik: „Ki tud oroszul?” – „Hát az ördög!” (Az tud; de nem vállal attaséi hivatalt.) „Ki tanul meg rögtön oroszul?” – „Hiszen Kolumbusz tojása ez!” Ki kell nevezni főhadnagy Poprádit őrnagynak. S főhadnagy Poprádi megkapta az őrnagyi rangot, a pléhgalléros uniformissal együtt, persze egy utászezrednél. Akkor jött aztán még csak dühbe a szentpétervári nagykövet, mikor az új őrnagy bemutatta magát a molnárszínű őrnagyi uniformisában. Hej, de összetelegráfteremtette az egész minisztériumot: „Hát egy pionérrel parádézzak én az orosz cár udvari báljaiban? Rögtön tegyétek át az attasémat egy huszárezredhez hasonló rangminőségben, mégpedig az orosz cár nevét viselő huszárezredhez!” No hát ezt is meg kellett adni neki. A huszármente is utána küldetett. S így lett a mi hajdani iskolatársunkból félesztendő alatt pionérhadnagyból huszárőrnagy. Énnél gyorsabb káriért, úgy hiszem, még senki sem csinált. És mindezt azért, mert ő azalatt, amíg mi ebéd után halmoztunk, a muszka grammatikának feküdt neki. – Most már úgy tudom, hogy alezredes. S ha még soká tart a béke, bizonyosan ezredességre viszi. Ahogy előre megjövendölte magának, mint kitűzött életcélt.

Én pedig maradtam főhadnagy (többet nem is érdemeltem), de a másik pajtásom, a báró, aki jól kitanult zsenikari tiszt volt, három háborúban részt vett, mint tüzértiszt, az ütege élén Königgrätznél bravúrokat követett el, új puskaport is talált föl, nem vitte följebb a dolgát a kapitányságnál.

Üss hátba, kérlek! Hisz én azt ígértem, hogy regényt fogok neked diktálni, s most veszem észre, hogy interpellációt szuggerálok kezdő delegátusok számára. Hát, én nem értek a regényíráshoz (ketten együtt se sokat); azért, amint rajta érsz, hogy divagálok, csak te üss hátba.

Hát ott hagytuk el, hogy vajon a magyar „cs” betű, melyet a német négy betűvel tud csak nyélbesütni (tsch), melyik írásjeggyel azonosítható a görögben, a X-vel-e, vagy a x-vel?

Azon függ, hogy lesz-e ebből regény, vagy nem lesz?

Az ám! Csakhogy mielőtt a fogadás kétséges tétele az illetékes bíró elé terjesztetett volna, Amarillisz kisasszony biztosítékot kívánt letétetni: zálogot.

No, az ő zálogát nem kellett bírói kézbe deponálni.

Hanem az enyimet. – Az volt halhatatlan költőnk, Dombiratosi Kázmér (most már Kázmér?) nagybecsű autogramja. Elébb az legyen biztos kézben.

Megszereztem. Hogyan jutottam hozzá?

Levelet írtam a nagy költőnek, melyben úgy mutattam be neki magamat, mint orientalistát, azt a kérdést intézve hozzá, hogy vajon a legújabban megjelent remek népballadája: „Jóska és Sárika” nem utánzata-e a hírhedett perzsa költő, Firduszi „Josszuf és Zulejka” költeményének, mely ugyan még európai nyelvre nincs lefordítva, de amelyet ismerhetett kedves barátja, Lisznyai Kálmán palóc dalaiból, aki szintén írt hasonló balladát?

No, már egy ilyen kérdésre csak kell választ adni a legmegátalkodottabb celebritásnak is.

Pár nap múlva kezemben volt a felelet.

„Vigye el önt az ördög a Firduszijával együtt. Én nem olvastam soha azt a perzsa balladát; Lisznyai Kálmán pedig nekem nem volt kedves barátom; – hisz énnekem még akkor hátul gombolták a ruhámat, amikor az már meghótt. Én nem lopok mástul, csak magamtul. Dombiratosi Rafael!”

(De sok keresztneve van!)

A drága zálog tehát már kézben volt.

De nem olyan könnyű volt ám a pert levátába bocsátani.

Mert a tanár úrnak az a szokása volt, hogy ha kérdeztünk tőle valamit, akkor ő ahelyett hogy válaszolt volna, visszakérdezett.

– Tanár úr! Én egy kérdést volnék bátor megkockáztatni.

– Elébb majd én kérdezek tőled valamit.

– Tessék.

– Mit szoktatok ebéd után csinálni?

– Balmozunk.

– Hogy híják görögül a balmot?

– „Szfaira.”

– Igen, ha labda. – De hát ha ballon?

– Akkor „Ochrezisz”.

– A macska egyen meg! Az a „ballet”. A léggömböt kérdeztem.

– „Thülákósz.”

– Hát a gólyát hogy hívják görögül?

– Pelargósz.

– Mármost a kettőből hogy csinálnál egy szót?

– „Pelargothülákosz.”

– Nagyon jól van. Mármost fogd ezt a könyvet, s fordítsd le belőle ezt a mesét. Majd azután add elő a magad dolgát. Valami kis tömzsi könyvet húzott elő a zsebéből kutyabőrbe kötve; abban meg volt jelölve fogpiszkálóval a lap, amivel nekem el kell bánnom.

Egy régi görög mese volt a lefordítandó föladvány. Amarillisz kisasszony segítségével diadalmaskodtam fölötte. A görög mese macedóniai Nagy Sándor utazását írja le, ahogy a nagy hódító a Khokonoor hegységen keresztül átszállt Kelet-Indiába.

Hozatott magának egy óriási nagy saskeselyűt. Annak a hátára fölült, mint egy nyeregbe. A sas fölszállt vele a magasba. És ekkor Nagy Sándor egy hosszú dárda hegyére föltűzött egy ürücombot, s ezt előretolta a sas orra elé; abban az irányban, amerre Kelet-India feküdt. A sas elkezdte üldözni az ízletes falatot, nekieresztett szárnyakkal. S minthogy azt sohasem érheté el, tehát egyenesen elszállítá a királyt a hegyek fölött Kelet-Indiába.

– No látod! – mondá Esdrás úr, mikor a penzumot átadtam neki. – Most már érted a hüszteron-proteront? Ezen a nagysándori tradíción alapul az én találmányom, amit nem adok alább egy milliónál. Mióta keresik már a léggömb kormányozhatóságának titkát? – Nem ér semmit az okoskodás. – Gázmotor, villanygép mind haszontalanság. Én azt teszem, hogy fölviszek magammal a léggömb kosarában négy anyányi gólyát. Azokat hámba fogva odakötöm a kosárhoz. Ki lesznek jól éheztetve. Akkor előretolok egy nagy gereblyét, amelynek a fogaira hosszú zsinegre kígyók, békák és apró kacsafiak lesznek fölakasztva. Arra a négy gólya fölrebben, utána száll a csaléteknek, s hatalmas szárnycsapásaival irányt ad a léggömbnek; nekem aztán csak az a föladatom, hogy a gereblyével kormányozzak bölcs belátásom szerint. Ezt a találmányomat én a muszka kormánynak fogom eladni.

Én el voltam ragadtatva e zseniális eszmétől.

– Van-e nálatok otthon gólya?

– Százával, mikor kiárad a Béga.

– Hozass nekem négy darab gólyát.

Megígértem, hogy hozatok; de hazafiúi indulatom kiköttette, hogy elébb az osztrák minisztériumot kínálja meg a találmányával.

Elvégre hozzá tudtam jutni a kérdés föltevéséhez.

– Azon disputálunk a kisasszonnyal, hogy vajon a görög betűk közül melyik használható a magyar „cs” kifejezésére: a „chi”-e vagy a „kszi”?

– Szeretem, hogy ilyen tudományos kérdések iránt támad érdeklődés az ifjú szívekben. Erre a kételyre világos konkrét adattal felel meg a történelem. A görög krónikaíró így ír egy magyar nevet: Cabuxingilaz (Chabukszingilász), amit filológusaink akként olvasnak: „Csabacsüdgyula”. És így mind a chi, mind a kszi használtatott a görögök által a magyar nevekben előforduló cs betű helyett.

Mi egymás szemébe néztünk Amarillisszal.

– De én ebben az ítéletben nem nyugszom meg! – hencegtem én. – Mi fogadtunk a kisasszonnyal. Az nem járja, hogy mind a kettőnknek igazat adjon a döntőbíró. Mi legyen akkor a fogadás díjával, ha mind a két fél párin marad?

– Igen! Igen! – segített Amarillisz. – A díjnak ki kell adatni! (Ő sem akarta engedni a költői autogramot, amit már magáénak hitt.)

– No, hát az attól függ, hogy micsodák a fogadók? Vegyeskereskedők-e, vagy szportmenek? Ha vegyeskereskedők, akkor azt cselekszik a kölcsönös igazság esetén, amit a nürnbergi szivarexportőr, meg a pesti patyikus. A szivar-exportőr küldött a pesti patyikus nyakára egy ládika portoricót, harminc márka utánvétel mellett; arra a pesti patyikus meg fogta magát, küldött a nürnbergi szivarosnak harminc márka utánvét mellett egy nagy doboz bajuszkenőcsöt. Kölcsönösen megadják a díjat. Ha pedig szportmenek a fogadók, s egyszerre érnek a lovaik a jelpóznához, akkor azt mondják: „todtes Rennen!”, s nem fizetnek semmit.

– De én ez ellen kifogásolok. Én fél lófejjel elébbre vagyok. Mert én bebizonyítom a magyar heraldikából, hogy cs betű helyett mindenkor ch használtatott: a Zicsi és Pécsi neveket mindig így írták: Zichy, Péchy, és sohasem írták Zixinek, Péxinek.

– No hát elismerem, hogy fél lófejed van – szólt papa Esdrás. – Amarillisz fizeti a díjat, föltéve, hogy nem kerül pénzbe.

– Dehogy kerül.

– Akkor vedd meg rajta.

V. AZ ELSŐ CSÓK

Másnap korábban fölkeltem, mint a két szobatársam. Azt hittem, hogy azok még alusznak. Még nem ütött a görög lecke órája.

Kimentem a kertbe. Szép tavaszi reggel volt. A verebek csiripeltek. A jácintok, tulipánok piros csíráikat dugdosták elő a virágágyakból. Fürge veres bogárkák szaladgáltak a földön, egymás ismeretségét keresve. A nyárfák rügyeinek balzsamától csupa ámbraillattal volt tele a levegő. Az ifjú szívben is ilyenkor támad valami megzsendülés, amiben ott van a tavasz melege. Bogár volna: fölébredne, csíra volna: kibujkálna, balzsam volna: illatozna.

Jól sejtettem. Ő is ott volt. Amarillisz.

A jácint ágyat porhanyította kis gereblyéjével, nekitérdelve. Nekünk szabad volt a kertbe járnunk, a leckéket könyv nélkül tanulnunk.

Én egyenesen odamentem hozzá. Kívülünk nem volt ott senki.

– Kisasszony! Én jövök a fogadásom díjáért.

Erre ő fölállt, a ruháját rendbehozta, ami föl volt tűzve, míg térdelt, leverte a port két tenyerével magáról, s azzal a karjait hátratéve, odaállt elém: „tessék”.

Semmivel sem volt több élet az arcán, mint egy alabástrom szoborén.

Megcsókoltam az ajkát. Hideg volt, mint a kő. Nem pirult el utána. A szempillája sem mozdult meg. Tudta, hogy mit csinál; fizeti a vesztett fogadást.

Én úgy éreztem magamat e csók után, mintha uzsorás adósság fejében koboztam volna el egy árvaleánynak az utolsó vánkosát.

Magam pirultam el.

– No hát, kisasszony, ne higgye azt, hogy én olyan cudar önző vagyok. Legyen úgy, hogy én vesztettem el a fogadást. Itt van, nézze; odaadom magának a díjat, a költő levelét, s aztán nem bánom, ha visszaveszi is tőlem azt a szomorú csókot.

S odaadtam neki a nagybecsű autogramot.

Erre rögtön kétfelé nyílt az ajka; az arcán kisütött a mosolygás, a keze reszketett a kezemben, mikor a zálogot átvette, s azzal egyszerre a nyakamba borult, átölelte a fejemet – s ez már aztán igazi csók vala. Csók, amely leszalad a szívig; – még annál is odább; fölgyújtja a vért, és az istenné tevő balzsamokat az idegekben.

Sohasem felejtem el, amíg élek, ezt az első csókot.

VI. ALFA ÉS OMEGA

Ezzel a két egybekötött betűvel jelzi a szent szimbolisztika a világfönntartó lényt. Úgy is van.

Az alfa és az omega a szerelem.

Aki a szerelemben az alfát kimondta, annak az omegáig nem lehet megállni.

Azért vigyáztam én magamra a későbbi dolgaimnál; vagy nem mondtam ki az alfát, vagy mindjárt az omegánál kezdtem.

Attul a perctül kezdve, amelyben én az első „cs” betűt megmagyaráztam a görögöknek, nem volt nyugalma tőlem az országban lakozó celebritásoknak. Csőstül kényszerítettem őket autogramok kiállítására. Nincs a svihákságnak, a svindlinek, az imposztorságnak az a fajtája, amit alkalmazásba ne vettem volna ellenük, csakhogy a névaláírásukat megkapjam. Legtöbbször sikerült. Bennem egy nagy világcsaló veszett el, amennyi talentumot ki tudtam fejteni e zsánerben. Valóságos hochstaplere, szélhámosa voltam az autogram-szerzésnek. Az álorcásságot sem vetettem meg. Egyszer rajongó kisleány voltam, ki festett nefelejcs koszorú közepébe kívánja íratni a híres nevet; máskor boldog családapa, ki engedelmet kér, hogy újszülöttét a nagy férfiú nevére kereszteltesse. – Memmeg gazdag tőzsér, ki testamentumot akar tenni, s azt kérdi, hogy minő hazai célokra hagyományozza a százezreit. Egy regényírót azzal rohantam meg, hogy a regényében előforduló félkézkalmár neve az enyimmel azonos: nyilatkozzék iránta.

Egy Szatmár megyei celebritást azzal interpelláltam meg, hogy ez a fogadás eldöntendő, miként mondatik helyesen: „csikaja” vagy „csikója”. Megkaptam rá a választ, helyesen mondjuk: „csikaója”.

S ezeket én mind beváltottam aranyra – annyi csókot kaptam értük –, mikor már a jérikói rózsalugas lombja olyan sűrű volt, hogy nem lehetett keresztüllátni rajta.

Óh, alfa és omega!

Van egy szép tengeri csiga, a neve „conus litteratus” (betűs kúp). Ennek a talapján köröskörül tökéletesen rajzolt káldéi betűk vannak, egymás mellett a kezdő és végző betűk. – Még ez a tengerfenéken lakó csiga is tudja azt!

VII. A GÓLYÁS LÉGGÖMB = PELÁRGOTHÜLÁKÓSZ

Nagyon indikálva volt részemre, hogy Esdrás úrnak a neutralitását fönntartsam. Erre legjobb stratagéma volt a kedvenc rögeszméjének a táplálása.

Mikor egy tudósnak valami fiksza ideája van, akkor ha azt előhozzák neki, se lát, se hall, mint a süketfajdkakas dürgéskor. Hozattam neki a pusztánkról két fiókgólyát; azok megszoktak a háznál. Nyers húst, pacalt kaptak; később az egeret is elfogták. A hím komoly természetű uraság volt: ezt elneveztük a kontempláló magaviseleteért Hamletnek. Az Oféliája ellenben minden jó és rossz tulajdonságaival bírt nemének. Sokat kelepelt, nyalánk volt, kiszedte a moslékból az ízletes hulladékot, sőt a szomszédból áttévedt kis kacsákat is elkapkodta; kutyát, macskát üldözött, a professzorhoz járó diákoknak a fejére röpült, s kalapjaikat kilikasztotta, az eltávozóknak jót csípett a lábaszárába a hegyes csőrével; graciőz tudott balettet táncolni.

Ez volt Esdrás úrnak a kegyence. Ennek a tehetségeire alapította léghajózási rendszerét.

Legelső dolog volt hozzászoktatni a gólyát a hámhoz.

A hámot először szironyból készítették. Azt a gólya rövid időn megette; azt hitte, kígyó. Azután bőgőhúrból próbáltak rá kantárt rakni. Az meg éppen delikatesz volt neki; földi gilisztának nézte: lenyelte. Végre sodronnyal körülfont húrral szerszámozták föl; azt már nem tudta elrágni.

Azután kipróbálták, hogy mennyi tehernek felel meg a gólya húzóképessége.

Egy kosarat kötöttek a hámhoz, s aztán repülésre bírták a madarat. Megfelelt a várakozásnak.

Most aztán komolyan hozzáfogott Esdrás úr a találmánya létrehozásához.

Hazafias kollekta útján beszereztetett a léggömb előállításához megkívántató összeg. – Szakértő kezek szabályszerűen elkészíték tafotából a ballont, behúzva recével. A gimnáziumunk vegytani laboratóriuma szolgáltatta hozzá a szükséges könléget.

A kísérlet sikerétől függött a korszak átalakulása.

Ha sikerül a léggömböt betanított madarak segítségével útba irányítani, mint ahogy lehet a földi járműveket oktalan barmokkal, ökrökkel, lovakkal mozgásba hozni, utaztatni, gyorsítani, akkor az egész hadviselés megváltozik, s azzal együtt a politika, nemzetgazdászat, kereskedelem – sőt az egész társadalmi rendszer. A kísérlet iránt megyeszerte nagy volt az érdeklődés.

Faluról begyűltek a celebritások. A városház előtti tér átengedtetett a hatóság által a kísérlet számára. A notabilitások és úrhölgyek számára tribünök állíttattak. A helyben állomásozó lovasság és szekerészet főparancsnokai is megígérték megjelenésöket.

A nevezetes napot megelőző huszonnégy óra alatt az Ofélia nevet viselő gólya minden ételben való részesüléstől visszatartatott, hogy annál bizonyosabban beváljon a célzatos furfang azzal a bizonyos póznára tűzött csalétekkel.

A léggömbhöz tudniillik egy fűzfavesszőbül font csónak volt csatolva, melynek hátulsó részére (puppis) egy tollseprűkből alkotott kormány (timon) alkalmaztatott, az orrára (prora) pedig egy haránt fekvésű pálca helyezteték, melynek végén zsinegre kötött kígyó fickándozott.

Csalhatatlan volt a számítás.

Amint a csónakban elhelyeztetett gólya megpillantja a ragadozó kígyót, azonnal föl fog repülni, és utána eredni. A begyéhez kötött hámnál fogva magával ragadja a csónakot, a csónak a léggömböt, s ekként „ad hominem” (azaz „ad ciconiam”) be lesz bizonyítva a tétel, hogy ha a léghajó csónakjában egy lelkes állat (például egy ember) fog ülni, s a léggömböt négy vagy tíz gólya röpíti tova, akkor azt tetszés szerint lehet a szélrózsa minden irányában kormányozni.

Pünkösdi szünidő volt; a szittyáknak nem volt iskolájuk; mind kijöhettek a heccre.

Én voltam a professzor úrnak a Handlangere, vagy ahogy magyarul hívják: fizikus-inas.

Óriási közönség gyűlt össze a városháztéren. A főiskolai fiatalság tartotta fönn a rendet.

A városi közkútnál töltöttük meg könléggel a ballont. Szépen földuzzadt, s büszkén lebegett a magasban.

Nagy betűkkel volt az oldalára festve míniummal a világra szóló „Pelárgothülákósz”.

Mikor a léggömb lengő állapotba volt hozva, belekapcsoltuk a kötelékeibe a vesszőbül font csónakot, amelynek az orrán ott ficánkolt egy nagy coluber nájász madzagra kötve; a kasban pedig ott gunnyaszkodott a nap hőse: a vezérszerepre szánt eszterág.

Mikor Esdrás úr vezényszava elhangzott, természetesen görögül: „afürein!” (elereszteni!), a tizenkét szittya, aki addig a léggömb köteleit fogta, egyszerre kibocsájtá a magáét a kezéből, s arra az elszabadult ballon nagy sebességgel lódult föl a felhők országába, a nézősereg éljenrivallása közben.

Hanem a gólya nem repült ki a csónakból.

A léggömb ment föl egyenesen az ég felé. Tökéletes szélcsend volt.

A csónak pedig lóbálózott, mint az óra percingája. Egyszer csak kidobta a gólyát a párkányán keresztül.

A nyomorult eszterág azonban mindenhez értett inkább, mint a repüléshez. Azt tökéletesen elfelejtette. Amint azt érezte, hogy hozzá van kötve valami légbenjáró szörnyeteghez, elvesztette minden madártalentumát; bukfenceket hányt a levegőben, lábbal fölfelé, fejjel lefelé vergődött, s hagyta magát hurcolni az erősebb léggömb által, amerre annak tetszett.

Távcsövekkel néztünk utánuk.

Egyszer aztán elérte a ballon a magas régiókban azt a légréteget, ahol a könlég fajsúlya összetalálkozik az atmoszféra légnyomásával. Itt meg szokott pihenni a léggömb.

Ekkor azonban az eszterág is visszanyerte a lelki ekvilibriumát. Észrevette, hogy most már ő az úr a levegőben.

Most azután, nemhogy arra használta volna föl a szupremáciáját, hogy a pálca végén fityegő kígyót üldözze, hanem elkezdett a maga tudományával még magasabbra repülni.

Ennek aztán az lett a következése, hogy a léggömb, aki egy ilyen ellenmanőverre nem volt készen, fölfordult, s a nyitott felével tátongott az égre. A hidrogén természetesen kiillant a fölfordított szájpadláson keresztül, s arra a léggömb kezdte a súlyát érvényesíteni, s megint a gólyát rántotta alá, míg ismét olyan légrétegbe jutott, ahol a maradék könlég újra fönntartotta. Innen megint a gólya cibálta fölfelé. Utoljára a lottyadttá lapult ballon ráesett a gólyára, mint egy repülő palacsinta, a spárgaháló belekeveredett a madár szárnyaiba, lábaiba, csőrébe, s együtt mind a ketten spirál-oszlopban kanyarogva beleestek valahol egy távol fekvő morotvába. Sohasem talált rájuk senki. Bizonyosan morkoláb lett belőlük.

A pelargothülákósz kísérlete gyalázatosan megbukott; oda az egymillió rubel!

Aztán a Hamlet is megszökött. Egy délután, hogy megunta várni az Oféliáját, fölnyújtotta csőrét perpendikulárisan az ég felé; tízet kelepelt, hármat ugrott, s azzal szétcsapva a szárnyait, elrepült a boldogabb hazák felé.

Biz azt soha sem küldte vissza „India cum donis”, miként hajdan a „Ciconiam Polonis”.

S ennek az aeronauta kudarcnak az én első szerelmem is nagy kárát vallotta.

VIII. ÉLETRE-HALÁLRA

Az a jerikói rózsa (ami különben nem is rózsa, hanem „lonc”) mégsem eléggé sűrű. Az a fickó egyszer ránk lesett, mikor szép hajnalban az autogramot az autotyppal kicseréltük a lugasban.

Elárult a fickó! De nem az apja előtt. Tudta, hogy az nem fog rá hederíteni: még akkor nagy kegyében állottam (a gólyásballon bukása előtt volt); hanem a pajtásomnak súgott be. Az pedig titokban vágytársam volt.

Eddig még keveset beszéltem a bárórul, csak a külsejéről. Hallgatag fiú volt; mintha csak pénzért adná a szót. Az iskolában is ilyen volt. A szöveget nem tanulta meg könyv nélkül szó szerint, hanem kivette a való tartalmát, s a saját szövegezésével mondta el lassan, óvakodva; de azért helyesen. Szépen jártak nála Pulszky Guszti frázisremekei jogász korában. Mint katona is ilyen volt: kiszámító, de kiszámíthatatlan. Sohasem árulta el előttem, hogy ő is szerelmes a szép Amarilliszba. Még az udvarlástól is tartózkodott. Én sem dicsekedtem el neki a szerencsémmel. Titkoltam előtte: tudtam, hogy ez gonosztett.

Mikor az embernek még gyermekszíve van, olyan helyesen meg tudja azt érezni, hogy mi az a gonosztett, ami eltitkolni való. Mikor már dicsekszik vele, akkor már pimasz. Vénségünkben aztán (az, hogy „vénség” nincs: másod fiatalságunkban) ismét visszatérnek a kedély stádiumai. Bizonyos korban az ősz ifjú titkolja, sőt eltagadja a gonosztetteit; csak mosolyog, csak hunyorít, ha példálóznak rá, s a jogosult szemrehányások ellen komoly képű hamis igazsággal mossa magát: ez a naiv öregúrság; az utolsó stádiumban aztán már ismét dicsekszik a gonosztetteivel (amiket el nem követett). Ez a pimasz öregúrság.

No, majd meglátod, hogy én tisztára mosom magamat. Még abban a stádiumban lélegzem.

Nyugodt lehetsz. Amit én neked lediktálok, egészen denaturalizálva van már. Amilyenre az egyszeri bakfis azt mondta, hogy „ez olyan ártatlan regény, hogy ezt még a mama is elolvashatja”.

Az én Nikkelem, mint mondám, sohasem magolta be könyv nélkül a leckét. Elég volt neki azt egyszer elolvasni, az értelme a fejében maradt, s azt elmondta a saját fogalmazása szerint.

Egyszer csak hirtelen megváltoztatta a rendszerét. Amint virradni kezdett, fölugrott az ágyból, felöltözött, kapta a könyvet, kiment a kertbe biflálni. Mire én megjelentem a légyotton, már akkor ő ott lépte a nagy lábaival a száztűhosszát.