Harlequin

Kezdetek

Snake

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Borító tervező: Kober Ildikó

Az iskola

Természetesen eltévedtem. Persze nem én lettem volna, ha nem így történik. Eddigi életem minden fontos eseményénél beindult az a bizonyos mechanizmus, amit Pechnek hívnak, és röhögve játszott az idegeimen. Most miért lett volna másképp? Ez úton üzenem Murphy-nek, hogy DÖGÖLJÖN MEG!

Néhány felesleges kör után a lakótelepen azért mégis csak odaértem a suli elé. I. számú Informatikai Technikum. Szóval mostantól ide fogok járni. Remek lesz! A híre jó, a környék tetszetős, az épület pazar… már annak, aki szereti az ódon gyárépületeket. A kiszűrődő zajokból ítélve az ide járó diákok jókedvűek és hangosak. Eddig jól bele illek a csapatba! Én is hangos vagyok, bár a jókedvet nem tudom folyamatosan produkálni. Már csak egyetlen dolgot nézett be az ősöm, de azt nagyon. Ez egy fiúiskola. Én meg lány vagyok!

Na, mindegy! Ha már be vagyok íratva, bemegyek. Kezemet a kilincsre téve benyomtam az ajtót.

Illetve csak nyomtam volna, mert meg sem mozdult. De persze nyekegett, bőgött és csuklott, ami a bent állomásozó fiúbandák mindegyikének felém irányította a figyelmét. Frankó, még csak ez hiányzott! Nincs is jobb az első napos beégésnél! Egy magas, barna hajú srác mosolyogva mutogatni kezdett valamit. Gondolom, hogy az arcomra lehetett írva az értelem – vagy inkább annak hiánya –

mert elkezdett felém csámpázni azzal a fajta pasimenéssel, ami tudatosítja fiúban és lányban egyaránt, hogy „én vagyok a kakas a dombon, úgyhogy ne szarakodj velem”! Persze még mindig nem értettem mit akar. Ekkor viszont egy hátam mögül érkező hang megmentett.

– A másik ajtó van nyitva. Nézd! Ki van írva!

Szemem előtt villámgyors tempóban peregtek le az elmúlt percek eseményei, és olyan erővel ütöttek arcon, hogy azt hittem, nyomban elsüllyedek.

– Nem lehetek ekkora barom – futott át az agyamon. „Dehogy nem” – hallottam füleimben egykori matektanárom szavait. – „Sőt! Még alul is értékelted magadat! Tudod, a múlt heti témazáródig én is azt hittem, hogy már nem tudsz meglepetéseket okozni nekem, de örömmel közölhetem, hogy tévedtem. Nem az ambícióiddal vannak problémák, inkább minden más egyébbel. A tanár valahogy mindig reménykedik meg esélyeket ad, hátha most…. de nálad minden remény szertefoszlik. Se tudás, se szorgalom, csak jó kiadós ambíciók! – Gimibe felvételizek!” – Na persze! Én meg a Marsra költözöm!

Miután vérig sértett előbb az emlék – meg a tanár – utóbb az élet és a tapasztalat, porrá zúzott egóval, laposkúszásban araszoltam a megadott „másik” ajtó felé, ami persze pöccre nyílt, és már bent is voltam. Körbe néztem. Bár az épületet szépnek semmiképp sem mondanám, mégis azonnal otthon éreztem magamat. Ez már csak azért is különös volt, mert mindez az érzés éppen egy hímtanya kellős közepén hatalmasodott el rajtam. Valahogy oda illettem az oda nem illőségemmel!

Még ilyet! Tekintetek kereszttüzében mentem fel az első szintre, ami egy félemelet, és igyekeztem megtalálni a tanárit. Nem kellett sokáig keresgélnem, pont a lépcsővel szemben tátogott felém sarkig nyitott ajtaja. Mintha csak rám várt volna!

– Keres valakit, drága? – lépett elém egy mosolygós, csupa bűbáj, szőke hajú hölgy. – Segíthetek?

– Igen, köszönöm. A 9/D osztályfőnökét keresem, sajnos a nevét nem tudom.

– Nem baj, rögtön kiderítem, hogy ki az, várjon itt!

Öt perccel később már a tanterem leghátsó padjába igyekeztem beszuszakolódni azzal a szándékkal, hogy ne legyek szem előtt. Persze az osztályösszetételt tekintve ez eleve halott ügy volt, mivel mindössze ketten voltunk lányok és a másik hölgyemény hiányzott, mivel még nem ért haza a nyaralásból. Szerencsére az év eleji szokásos három ofő-óra gyorsan lepörgött, a csengő megszólalt, és én már menekülhettem is ki a teremből. A folyosó megtelt a folyón fölfelé küzdő lazacokhoz hasonlóan lökdösődő diákokkal, akik mindent elsodortak, ami az útjukba került. Egy felsőbb éves úgy nekem jött, hogy leverte a hátizsákomat, miközben morgott valamit arról, hogy minek kell a folyosón ilyen lassan tötyögni. Ez volt az a pont, ahol elszakadt az a bizonyos cérnám. Miközben a kopott járólapról összekanalaztam a táskámat, balett-táncosokhoz méltó kecses mozdulattal kicsúsztattam a jobb lábamat éppen a „bunkó” 45-ös patái elé, majd felegyenesedés közben bal vállammal – mintha csak megbillentem volna – löktem rajta egyet. A természet és a gravitáció csodás törvénye azonnal beigazolta magát! A srác akkorát zakózott közel 190 centijével, hogy öröm volt nézni.

– J-j-jaj, ne h-h-haragudj! – dadogtam ártatlanul. – Olyan ügyetlen vagyok ma…

A „Hegyomlás” erre vörös fejjel, hangosan káromkodva pattant fel és viharzott ki az épületből.

Elégedetten néztem rá az előttem tornyosuló vitrin ódon üvegajtajára. A tükörképem pedig lassan és gonoszul rám vigyorgott.

Az alagsor

Másnap reggel a tesitanár és a könyvtáros rögtön munkára fogta az osztályt. Az alagsori

„pakolósból” kellett kipakolni, helyesebben átpakolni egy másikba, amit egy emelettel feljebb lehetett megtalálni, a folyosó végén. Egy ideig frankón működött a csapatmunka, csakhogy egy idő

után a srácok többségének falmászásra kellett mennie, mert mint megtudtam, ez a sport hódít a suliban. Így hát maradtak a nyeszlettek, meg én. Azt azért díjaztam, hogy a Tanár Úr nyomatékosította álláspontját a fiúk felé, miszerint, ha rám merik hagyni a pakolást, „halálnak halálával halnak”, így viszont én nyertem meg a takarítást. Pár kör után el is fogytak a cuccok, úgyhogy egyedül maradtam a pincében. Egyszer csak furcsa zajra lettem figyelmes. Sírást hallottam, amitől hideg futott végig a gerincemen. Ökölbe szorítottam a kezem. Biztos csak a képzeletem játszik velem. Lassan körbe kémleltem, benéztem minden árnyékos helyre, eldugott sarokba. Sehol nem láttam senkit, a sírás is abbamaradt. Gyorsan az ajtó felé indultam. A folyosórendszer kihalt volt. Az oldalajtó váratlanul magától becsapódott.

– Te!

– Fellélegeztem, mert egy gondnokféle férfit láttam felém tartani.

– Itt már végeztem – szólaltam meg – megyek is a többiek után. Mindjárt órám lesz!

Tovább közeledett. Talán apám korabeli lehetett, rövid kefehajjal, az iskola kék technikai –

dolgozós egyenruhájában.

– Már megyek is – vakkantottam el magamat ismét. Elindultam.

– Te, gyere csak vissza! Beszélni akarok veled! – szólalt meg, de nem fordultam vissza, mert valami nem stimmelt. Csak az én lépteim zaja hallatszott. Az én lépteimé. Az övét miért nem hallottam? Gyorsítottam. Ködfolt húzott el mellettem. Úgy három méterrel előttem a levegő

megremegett, és a „gondnok” vált ki belőle. Elfordultam és rohanni kezdtem.

A férfi akkorát mordult, hogy végig visszhangzott a folyosón, de én már felértem. Fellélegeztem, és becsuktam a szemem. Mikor kinyitottam, a kék egyenruha centiméterekre volt az arcomtól.

Felnéztem… és felsikoltottam. Úgy nézett ki, mint egy viaszbaba, amely tűz közelébe került. Az egyik szeme iszonyúan kidudorodott, arca megégett, bőre maradék része megereszkedett, ajkai petyhüdten lógtak. Az eltorzult ajkak szétnyíltak: – Talán most figyelsz majd rám!

Hanyatt-homlok rohantam végig a folyosón. Az osztályterem ajtaja, amelyik mellett elfutottam, kinyílt.

– Beszélj velem! Hallod? – morgott egyre közelebbről a rémes, idegen hang. – Tudod te, milyen régóta nem beszéltem olyannal, aki lát is?

Tovább száguldottam. Szinte átrepültem az ajtón és felfelé szaladtam. A gondnok alattam bicegett egyre feljebb, olvadt ujjaiból kimeredeztek a csontok, ahogy a korlátba kapaszkodott.

– Figyelj rám, te öntelt kölyök! Összesen öt percet akarok…

Befaroltam a legközelebbi osztályterembe, ami még üres volt, és becsaptam az ajtót. Ahogy a terem közepe felé hátráltam, megjelent üldözőm. Egyenesen átjött az ajtón. Az a rémesen olvadt arca eltűnt, újra rendesen nézett ki.

– Na, ez jobb? Abbahagynád végre a parázást, és beszélnél ve…

Az ablakhoz rohantam, kerestem, hogy nyithatom ki, mikor megláttam, hogy elég magasan vagyunk. Legalább kilenc méterre a járdától. Jól felszaladtam ijedtemben! A gondnok egyre közelebb jött, mire én felé rúgtam, próbáltam távol tartani. Ezzel csak azt értem el, hogy arcát az enyémhez nyomta, ami aztán azzá a szörnyűséges maszkká változott. Olyan közel került hozzám, hogy csak a dülledt, szemüregéből szinte teljesen kilógó fél szemét láttam. A nyelvemre haraptam, hogy ne kiabáljak. Vérrel lett tele a szám.

– Hagyd már abba! Géza bá’ vagyok, a mindenkori gondnok. Mert jöhetnek új jelöltek, meg még újabbak, de egyik sem tudja úgy elvégezni ezt a munkát, mint én! A kettővel ezelőtti sem ellenőrizte záráskor az összes ablakot, és ez a mostani sem. Hát hogy lehet ilyen trehányul dolgozni? Most mit veszed még mindig így a levegőt? Mindjárt hiperventillálsz itt nekem. Fejezd már be a hisztit! Nők!

Egyáltalán mit keresel ebben az iskolában? Ide fiúk járnak. Azok is betojnak, de legalább egyik sem akart megrúgni.

– Aaaz, az arca…– kezdtem a dadogást.

– Ja, bocsi, ha nem figyelek, mindig ez van! Így már jobb? – rendezte vissza nem túl elegánsan szétcsúszott vonásait.

Mi tagadás, tényleg jobb volt így. Éreztem, ahogy az agyvérzés közeli állapotom lassan, de biztosan javulni kezd. Még mindig féltem, és nem értettem semmit, de már kezdtem visszatalálni önmagamhoz. Mikor újra képes voltam érzékelni a külvilágot, érdekes dologra lettem figyelmes. A számban szétáradt az előttem álló halott esszenciájának remegése, mintha sok száz különböző ízű

pattogó-selyemcukrot tömtem volna bele. Térdre rogytam újra, próbáltam egyetlen zamatra koncentrálni, de hogy választhatnék le egyetlen zamatot? Aztán rájöttem, hogy nem is kell.

Kitisztítottam az agyamat, és azzal a valamivel, ami bennem volt, de meg nem tudtam volna mondani, hogy micsoda, kinyúltam a gondnok felé, és kiadtam az utasítást gondolatban: Ne gyere közelebb, térdelj le!

– Te nekromanta vagy – esett térdre ő.

Elmosolyodtam. Végre megértettem, végre elfogadtam. Minden a helyére kattant.

– Igen, az vagyok!

Édes otthon

Az események ilyenforma alakulása után még beszélgettem pár percet Géza bá’-val, végig ültem hat dög unalmas órát és már tipliztem is haza. Az út tizenöt percig tartott, de úgy tűnt, mintha egy szempillantás alatt megtettem volna. Megpróbáltam felkészíteni magam a jelenetre, amelyről biztosan tudtam, hogy be fog következni, mint villámlás után a mennydörgés. Ez minden áldott nap ugyanúgy zajlott le. Én megérkezem, anya valahol a konyhában ténykedik, a Mostohabarom pedig belém köt. Édes otthon!

Amúgy első ránézésre a Mostohabarom, Volos Antal teljesen normálisnak tűnik. Amikor anyám elkezdett vele randizni, hallottam, hogy egy barátnője „egész jóképűnek, sőt sármosnak” nevezte.

Először. Most ugyanis ez a barátnő már nem barátnő, cserébe viszont van egy csomó új, aki Mr.

Jóképű és Sármos szerint sokkal jobban illenek hozzá, mint azok a vicces csajok, akikkel régebben együtt lógott. Sosem kedveltem Antalt. De tényleg nem. Nem csak azért mondom, mert most nem szeretem. Az első pillanattól átláttam rajta. Az egész ember egy kamu. Egy nagy kamu, aki csak eljátssza az aggódó apát és a szerető férjet. Külsőleg olyan, mint minden más apakorabeli pasas.

Sötét haj, pipaszár lábak, kezdődő pocak. A szeme meg, mint a lelke – hideg és kifejezéstelen, savószínű.

Beléptem a nappaliba. A kanapé mellett állt.

– Csak nem hazaért a kisasszony? Mesélj, ma kit sikerült kiborítanod? A Dirit? Az Ofődet? Az egész osztályt? Tudják már, hogy flúgos vagy? Hogy hangokat hallasz, meg halottakat látsz? Ja, el is felejtettem, hogy van a képzeletbeli barátod? – érdeklődött gúnyos mosollyal az arcán.

– Neked is szia! És köszi az érdeklődést, egész jó napom volt.

– Igazán? Akkor holnap is bemehetsz? Nem kell megint iskolát váltanod és emiatt megint elköltöznünk?

Lesújtó pillantással mértem végig. – Nem, megnyugodhatsz! Holnap is ezen a helyen élvezheted kicsinyes és nyomorult életedet!

– Azt hiszem, ez nem a legmegfelelőbb idő a gúnyolódásra, Kíra! – szólt rám anyám a konyhaajtóból.

– Majd én elintézem, drágám – vetette közbe a Mostohabarom, és szórakozottan dobolt egyet a kanapé támláján, mielőtt felém fordult volna. – A viselkedésed és a hozzáállásod egyszer még bajba sodor! Már azért is nekem ugrasz, hogy a jó úton akarlak tartani? Hogy aggódom a jövőd miatt?

Minden bírálatommal csak a javadat kívánom szolgálni és anyád érzéseit védeni. Jobb, ha ezeket tőlem hallod, mint ha mások hívják fel rá a figyelmedet!

Hitetlenkedve ráztam a fejemet, pedig számítottam rá, hogy valami ilyesmit fog mondani. Mégis kiakasztott.

– Tényleg, csak az én jövőm érdekel? Csak az irántam érzett önzetlen szeretet aggódása áramlik felém most is? Süket duma! A sarokban ülő pókot jobban szereted nálam. Anya meg csak háztartási alkalmazott neked. Mikor vitted el valahová utoljára? Mikor kérdezted meg tőle, ő mit szeretne?

– Elég! – szólt rám anyám halkan. Még ebben a nyamvadt utasításban sem volt semmi erő.

Szánalmas! Csak egyszer élném meg, hogy nekem ad igazat! Most is mit csináltam? Semmit! Csupán

megvédtem magamat!

– Látod? Most sikerült felidegesítened anyádat is. Gratulálok! – keskenyedett el Mostohabarom szeme, miközben megvetően végig mért. – Indulj a szobádba! Ma nincs vacsora!

Elfordultam tőle és a szobám felé indultam. Nem sírtam. Most sem, ahogy soha, mióta ismertem.

Ezt örökre megjegyzem, mondtam magamban elszántan. És amikor riadt leszek valahol máshol, vagy magányos, vagy más szörnyű dolgok történnek velem, akkor emlékezni fogok, hogy semmi sem lehet annál rosszabb, mint itt élni. Semmi.

A Menza

Az étkező remek hely volt. Távolról sem hasonlított az eddigi sulijaim személytelen hodályaira, amelyeknek olyan szörnyű volt az akusztikája, hogy akkor sem értettem volna a mellettem ülők hablatyolását, ha érdekel a mondandójuk. Ezt a termet életteliség és barátságosság lengte körül.

Ráadásul a kaja is ehetőnek bizonyult. Mindössze annyi rondított bele az összképbe, hogy persze megint tök egyedül ültem egy teljes asztalnál. ’Igazán könnyen szerzek barátokat, na!’

Lopva körbe néztem, stíröltem a felhozatalt – meg a tesiről érkező, pólójukat hanyagul a vállukon egyensúlyozó felsőbb éves srácokat – amikor is pont sikerült belebámulnom a folyosós – incidenses srác öntelten vigyorgó képébe.

– Szia, új lány! Tetszik, amit látsz?

Tetszeni éppen tetszett, de hogy ennek a bunkónak nem fogom elárulni, az is biztos! Szerencsére az arcomat szinte azonnal sikerült rendeznem, így nem látszódott rajta a meglepetés, de persze a belső feszkó utat tört a felszínre.

– Jé! Nem is gondoltam, hogy te is azok közé a csajszik közé tartozol, akiknek jól áll a vörös –

kezdett el felém araszolni a fal mellől. – Leülhetek? – tette fel a költői kérdést és már huppant is le a mellettem lévő székre.

– Jé! Te még itt vagy? – mosolyogtam vissza rá negédesen, miután sikerült visszaszereznem lélekjelenlétemet. – Azt hittem, hogy a múltkori csodás bemutatód után felvételt nyertél a bohócképzőbe. Vagy a kerületi elmegyógyra. Vagy a dühöngőbe. Jut eszembe, koleszos vagy?

Sikerült gumiszobát szerezned? Egyáltalán ehetsz itt a menzán a többiekkel?

Jóleső önelégültséggel figyeltem a testén és arcán végig futó bizonytalanság apró jeleit. Egy pillanatra sikerült meglepnem, és ezzel fölé kerekednem. De persze korai volt az örömöm! Megrázta magát, mit egy ázott kutya, és már ontotta is rám a sziporkáit.

– Bűbájos! Hogy egy ilyen mitugrász és molett lányban ekkora önteltség legyen. A hajad vékonyszálú és homokszínű, az egyik füled egy kicsit eláll, rövidek és szélesek a lábaid, de az egód, az hatalmas. Mondd csak! Milyen érzés a legrondább lánynak lenni az iskolában?

Ez persze betalált. Én pont ugyanezt gondoltam magamról. Most már legalább biztos, hogy nem képzelődöm. A környezetem is ilyennek lát. Remek! De legalább már tudom, hogy a szépségipar felé szükségtelen orientálódnom. Lehet, hogy rá kellene feküdnöm a tanulásra? Gyorsan visszanyeltem a könnyeimet és támadásba lendültem.

– Tudod, amióta csak először megláttalak, azon tanakodom, hogy egy olyan magas, izmos és széparcú srác, mint te, hogy a francba tud ennyire jelentéktelen lenni. A tekinteted egy birkáé, a hangod lányos, a mondanivalód érdektelen. Azon csodálkozom, hogy egyáltalán észrevettelek itt, a menzán, a tömegben. Az agykapacitásod meg olyan szinten mozog, amilyen szint szinte nincs is.

Miközben beszéltem, ő egész közel hajolt az arcomhoz, centikről bámult belém. Mert ez belebámulás volt a javából! A szememet figyelte, szinte szuggerált. Éreztem, ahogy a fogaskerekek elindulnak a fejében és lépésről-lépésre elemezni kezdi minden apró rezdülésem. Picit még a fejét is oldalra biccentette nagy igyekezetében. Hihetetlen módon azonban nem hatott rám negatívan ez a

vizsgálódás. Sőt, inkább kíváncsivá tett!

– Valamit kihagytam az előbb – húzódott hátrébb miközben már újra mosolygott. – A szemed… –

állt fel, és indult az ajtó felé – …a szemed, az gyönyörű!

Tori

Még magamhoz sem tértem az előbbiekből, máris új asztalszomszédra tettem szert, jelzem akaratomon kívül. Egy kékre csíkozott barna hajú, vékony lány ült le mellém és nyújtott kezet.

– Szia! Tori vagyok, azaz Viktória, de mindenki csak Torinak szólít. Jobban is szeretem, szerintem sokkal menőbb. Én vagyok a másik lány az osztályból. Már alig vártam, hogy megismerjelek! Ketten a srácok ellen! Jó kis buli lesz! Már egészen addig, amíg nem ácsingózol az általam kiválasztott egyedekre…. ééés, tudod az a srác, akivel az előbb dumáltál, benne van ebben a kategóriában.

Szóval? – húzta össze a szemeit, miközben ő is az arcomba mászott, ahogy egy pár pillanattal korábban az általa kiválasztott egyed is tette. Hihetetlen, hogy mindig ezt hozom ki az emberekből!

De ha már műsoron vagyok, megadom a módját. Első lépés: játsszuk el az értetlent!

– Szia! Kíra vagyok. Nem értem, hogy mire akarsz kilyukadni. Mit szóval? – hajoltam én is közelebb hozzá.

– Arra vagyok kíváncsi, mennyire melegedtetek össze Derekkel, amíg nem voltam itt? – kezdte tekergetni játékosan egyik kékre festett tincsét vállaira omló hajából.

– Derek? – értetlenkedtem tovább. – Szóval így hívják? Érdekes neve van. Nem tudod véletlenül, milyen eredetű? – pislogtam továbbra is ártatlanul.

– Hogy mi van? – kezdte a fortyogást. – Te buggyant vagy? Ki a francot érdekel ez most? Válaszolj a kérdésemre! – kárált sipítva, majd toppantott egyet jobb lábával, a nyomaték kedvéért.

– Jé! Faridegzsábád van? Nagyon rossz? Vagy meg lehet szokni? – adtam az aggódót és az érdeklődőt egyszerre. A hatás azonnali volt. Amúgy szép arca groteszk mimikát vett fel, miközben dühösen felpattant a mellettem lévő székről.

– Nem vagy vicces – jelentette ki határozottan, majd kiviharzott az ebédlőből. Még hogy nem tudok barátokat szerezni!

Derek

Ebéd után volt még egy infó óránk, de mivel hiányzott a tanár, haza lehetett menni, hacsak valaki nem akart közösségis ötven órát gyűjtögetni, mert akkor megint lehetett menni pakolni az alaksorba.

Mivel otthon még ennél is gázabb volt a program, ráadásul már Géza bá’-tól sem raktam tele a gatyómat, úgy döntöttem, hogy akarok. Már vagy 10 perce rohangáltam ki-be az alagsorban, de kedvenc gondnokomnak még csak hírét se hallottam. Kissé csalódottnak éreztem magamat, jó lett volna pletyizni kicsit, meg próbálgatni nem rég felfedezett erőmet, amikor is egy férfihang szólalt meg a fejem fölött. Nem Géza bá’ baritonja volt. Megdermedtem, de folytattam a szortírozást. Nincs itt senki, vagy ha igen, nem élő. Nem kell újra konfrontálódni.

– … gyere ide…

A hang már máshonnan jött. Karjaimban egy csomó szeméttel, próbáltam arra koncentrálni, hogy majd szelektálnom kell fent a szemétgyűjtőnél, de a kezem remegni kezdett az erőlködéstől, hogy ne figyeljek a hangra. Mert mi van, ha most nem lesz olyan mákom, hogy egy laza kóborló szellemmel találkozzam? Amilyen az én formám, beleszaladok egy démonba, aztán majd járhatok kuruzslókhoz.

Lassan a helyiség másik felére pillantottam. Senki. Sóhajtva tértem vissza a szortírozáshoz.

– …a sarokban… ajtó… zárva…

Igen, gondoltam, már amikor bejöttem észrevettem az ajtót. Meg azt is, hogy zárva van. Meg kéne nézni!

– Nyisd ki az ajtót… valamit… mutatni…

– Hahaha! Ne nézz már bolondnak! Ez egy klasszikus filmjelenet: Gyere kislány, nyisd csak ki az ajtót! – Nevettem, de a hangom remegett, majd nyüszítésbe ment át.

Össze kell szednem magamat, vagy sosem leszek méltó arra, hogy nekromanta legyek!

Tekintetem az ajtóra vándorolt. Közönséges kamrának látszott. Nagy léptekkel, arra figyelve, hogy egyik lábam a másik elé tegyem, az ajtóhoz mentem, tudva, ha megállok, elvesztem a hidegvérem.

Megragadtam a kilincset, a fém hűvösen simult a tenyerembe. Óvatosan lenyomtam. Meg se moccant.

– Kulcs… találd… nyisd ki…

Ujjamat a halántékomhoz nyomtam. – Az ajtó be van zárva, én pedig most felmegyek –

válaszoltam.

Ahogy megfordultam, nagy, kemény testbe ütköztem, és kislányosan felsikoltottam. Felnézve ugyanazt az arcot láttam, amelyik az ebédlőben ma vérig sértett. Hátra léptem, és el is estem volna, ha az ajtó nincs közvetlenül mögöttem. Derek meg sem mozdult, hogy elkapjon, csak zsebre tett kézzel állt, míg magamhoz nem tértem.

– Kihez beszéltél? – kérdezte.

– Magamban.

– Mi?

– Ha megbocsátasz, most…

Meg se mozdult, hát oldalra léptem, hogy kikerüljem. Megint az utamba állt.

– Kísértetet láttál, igaz? – érdeklődött.

Megkönnyebbülésemre képes voltam felnevetni. – Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom, de kísértetek nincsenek!

– Mi van?

Merev zöld szeme úgy pásztázta végig az alagsort, mint egy zsaru, aki szökésben lévő rabot keres, majd szúrós tekintete megállapodott rajtam. Ettől a tekintettől a lábam majd kiszaladt alólam.

– Akkor mit látsz, Kíra?

– É-é-én nem l-l-látok…

– Lassabban! Akkor elmúlik a dadogás – lökte türelmetlenül felém a szavakat. – Hogy néznek ki?

Beszélnek hozzád?

– Tényleg tudni akarod? – találtam meg a hangomat. – A szemüknél kivágott fehér lepedőben vannak, és azt mondják „Huhú! Derek egy idióta!” Most pedig állj el az utamból! – néztem rá barátságtalanul.

Azt hittem majd kigúnyol, de csak az ajka rándult meg. Mindenre felkészültem, aztán rájöttem, hogy ez a mosoly előszele. Rám nevetett.

– Tudod a nevemet. Pedig én nem mutatkoztam be neked.

– Felütöttem a szótárt az ’öntelt’ kifejezésnél és definícióként ez volt mellé írva – acsarogtam válaszul. Ezen még hangosabban nevetett, majd félreállt, én meg felszegett fejjel elvonultam mellette a lépcső felé.

A könyvtár

A pakolás még egy jó fél órát folytatódott, de a helyszín áthelyeződött a könyvtárba. A régi tankönyveket kellett kiszelektálni, hogy helyet csináljunk az újaknak. A meló könnyebb volt és legalább világosban voltunk, úgyhogy örültem a változásnak. Én maradtam utolsónak, valahogy nem akaródzott haza menni. Otthon megint csak a feszkó várt, itt meg még Cecília, a könyvtáros hölgy is jó fejnek bizonyult. Az egész munka alatt mosolygott, hihetetlen türelemmel irányított minket, ráadásul még üdítőt is kaptunk tőle, mondván: ” Biztos megszomjaztatok a sok erőlködéstől.”

Miután feltűnt neki, hogy csak az időt húzom, elém rakott egy laptopot és megkért még egy – két adminisztrációs apróságra, majd kiviharzott a helyiségből, mert keresték telefonon. Az ajtóból visszafordulva csak annyit mondott, hogy majd zárjak be és adjam le a kulcsot a portán. Így hát egyedül maradtam, gyorsan a feladataim végére értem és azt csinálhattam a maradék szabadidőmben, amit csak akartam. Pontosan tudtam, hogy mit akarok. Beléptem a Google keresőjébe és begépeltem: nekromanta.

A következő meghatározás ugrott fel a képernyőre: A nekromancia jövendölés a holtak lelkének mozgásra bírásával. A nekromancia űzője a nekromanta, egy olyan személy, aki képes akár irányítani is a holt lelkeket.

Át navigáltam egy másik lapra. Az úgy írta le a „nekromancia művészetét”, mint a holtak feltámasztását. Megborzongtam és máshová léptem. Ez most egy vallásos oldal volt, ahol régi könyvekből idéztek és „gyalázatos nekromantákról” szónokoltak, akik bűnt követnek el a természet ellen azáltal, hogy lelkekkel kommunikálnak, és felélesztik a halottakat. A következő oldalon rengeteg metszet és festmény virított. Groteszk emberek groteszk képei. Feltámadó halottak.

Feltámadó lelkek. Feltámadó démonok. Remegő ujjakkal kapcsoltam ki a keresőt.

Nesztor

Péntek reggel csak arra tudtam gondolni, hogy már megint péntek van. Egy pillanattal ezelőtt még hétfő volt, most meg mindjárt vége a hétnek. De hová lett a kedd, a szerda meg a csütörtök?

Most majd suli után mehetek haza és egész hétvégén asszisztálhatok a Mostohabarom hülyeségeihez. Remek lesz!

Gondolataimba merülten fordultam be az első emeleti folyosóra, így nem láttam a srácot a fal mellett. Teljes lendületemmel sikerült neki mennem, majd kilökve kezéből laptopját.

– Bocsi! N-n-nem l-l-láttalak. Ne haragudj! – dadogtam, miközben egyszerre nyúltunk a megbillenő technika után.

– Semmi gond – mosolygott rám elnézően. – Már megszoktam, hogy észrevehetetlen vagyok. Más is nekem szokott jönni néha.

Egész szimpatikusnak tűnt, úgyhogy jobban megnéztem magamnak. Nem volt olyan magas, mint Derek, de majdnem. Szőkésbarna felnyírt haja alól értelmes, de kissé furcsa színű kék vagy zöld szempár nézett le rám. Nagy jóindulattal sem lehetett kisportoltnak mondani, inkább volt vékony, sőt nyakigláb, de helyes arca és békés kisugárzása miatt azonnal belopta magát a szívembe. Még nem tudtam, hogy a ’barát’ vagy a ’barát-barát’ kategóriába sorolható-e, de érdemes volt foglalkozni az üggyel, úgyhogy visszamosolyogtam.

– Nem vagy egy kicsit magas az észrevehetetlenséghez? – kérdeztem.

– Ne tévesszen meg a látszat! – hajolt le hozzám. – A jelentéktelenség is épp elég a láthatatlansághoz. És hidd el, ebben a közegben én egy kaméleon vagyok.

– Értem – kezdtem tudálékosan simogatni az államat. – Akkor csupán két kérdésem van: direkt csinálod és megtanítanál engem is? Főleg matekon venném nagy hasznát.

Most már elnevette magát.

– Nem vagy semmi, csajszi – nyújtott kezet. – Nesztor vagyok. – A hölgyben kit tisztelhetek?

– Kíra vagyok és örülök, hogy megismerhetlek – szorítottam meg a felkínált kezet. – Ez úton engedd meg, hogy gratuláljak! Ezzel a névvel láthatatlannak maradni nem semmi teljesítmény.

Taníts, mester! – hajoltam meg előtte keletiesen.

– Gyakorlat teszi a kaméleont, kis padavánom – utánozta ő is a mozdulataimat. Most egyszerre nyerítettünk fel.

– Kilencedikes vagy? – terelte a szót vállalhatóbb mederbe. – Lehet, hogy rólad beszélt Derek?

– Ismered a bunkó Hegyomlást? – érdeklődtem óvatosan.

– Az osztálytársam. De egyébként nem annyira bunkó, inkább csak furcsa a humora, amit szokni kell. Az első jelződnek nem örülne, de a hegyomlás bejönne neki.

– Ne haragudj, hogy ezt mondom, de ezen a ponton nem értünk egyet! Velem igenis bunkó, pedig már többször is találkoztunk. Egy igazi öntelt tapló!

– Igazán? Akkor tetszel neki. – gondolkodott el Nesztor. – A lányok többségét hamar lepattintja, mert – idézet indul „unalmasnak tartja a felhozatalt” – idézet vége. A megfelelőnek ítéltekkel kedvesen tesz egy kísérletet, de igazán egyikkel sem csatázott még. Szerintem te összezavartad.

Ráadásul már mesélt is rólad nekem, pedig még csak pár napja jársz a suliba, úgyhogy higgy nekem!

Tuti, hogy bejössz neki!

– Már két ponton nem értünk egyet, de mindegy! Szerintem csak idegesítem. Lemerem fogadni, hogy azok a lányok, akiknek idáig udvarolt, kivétel nélkül manöken alkatok voltak, és valljuk be, én nem tartozom ebbe a csoportba. Ráadásul mondta is, hogy ronda vagyok – vetettem ellent.

– Ezt mondta? – zúdult rám az újabb hitetlenkedés. – Akkor kislány, kösd fel azt a bizonyost, mert befutó vagy! Felkeltetted az érdeklődését, méregeti a határait, kóstolgat. Ezt tuti nem úszod meg!

Már vadászik rád! Talán pont azért érdekled, mert eltérsz a megszokottól… minden téren. Szépet nem mondott?

– Hááát… tulajdonképpen… annyit igen, hogy szép a szemem – kezdtem újfent a dadogást.

– Na, látod – bólogatott Nesztor. – Mondtam én!

Ezen egy pillanatig elgondolkodtam.

– Hányadikosok vagytok egyáltalán?

– 11. Miért?

– Mert ti már majdnem végzősök vagytok, én meg még csak egy pisis kezdő. Te sem gondolhatod komolyan, hogy majd pont egy kilencedikessel égetné magát? Amúgy egyáltalán milyen név ez a Derek?

– Ezt sem tudod? Jól bemutatkozott neked! Ez csak a vezetékneve. A teljes neve Derek Derel. Az apja angol volt és állítólag ő választotta neki a Derelt, ami ’kedvest’ jelent, amit Derek röhejesnek tart, ezért nem azt használja. De úgy látom, téged is érdekel a személye.

– Tudod, hogy van – kezdtem terelni a témát. – Ismerd meg ellenségeidet!

– Az nem úgy van, hogy tartsd közel őket? De ahogy gondolod – bólogatott megértően legújabb barátom. – Viszont esküszöm, nem olyan rossz srác. Engem sem gúnyol sosem.

– Miért gúnyolna? – érdeklődtem.

– Amiért a többiek is. Mert engem csak a számítógépes játékok érdekelnek, mert nem járok szórakozni, nem iszom, nem dohányzom, kimaradok a balhékból. Szóval nem vagyok az a kifejezett party-arc!

Ezen már muszáj volt mosolyogni.

– De igen, az vagy. A legjobb arc a suliban!

Most már az ő szája is fülig ért.

– Te tényleg udvarolsz nekem, csajszi? Beszarás!

– Lökött!

– Csirkelábú!

– Kocka!

– Zöldfülű!

– Elég legyen! – boxoltam vállon. – Mennem kell. De hétfőn folytatjuk! – fenyegettem meg az ujjammal.

– Már alig várom! – ütött vissza játékosan és indult neki a lépcsőnek. Bármennyire hihetetlen is, de jókedvűen indultam haza.

Udvar

A következő hét első két napja eseménytelenül telt. Írtunk egy csomó dolgozatot – amelyek vegyesen sikerültek – végig ültük az unalmas óráinkat, majd haza mentünk. Mindenki nyomott volt és fáradt. Ehhez persze hozzá járult a megbolondult időjárás is. Péntek óta esett. Aztán szerdán, valamikor délelőtt végre előbukkant a nap. Szünetben mindenki kiviharzott az udvarra és megpróbált feltöltődni lelkileg. Én is így tettem. Az arcomat a nap felé fordítottam és élveztem a sugarak játékát a bőrömön. Nagyon jó érzés volt! Mivel úgy alakult, hogy lett egy lyukas órám, nem siettem, megvártam, hogy mindenki elhúzzon csengőkor, csak ekkor ültem le a sportpálya melletti padok egyikére. Hátra dőltem az ülőfelületre, becsuktam a szememet és melankólikus idillbe merültem egészen addig, amíg valami a homlokomra nem csöpögött. Odanyúltam, hogy megnézzem mi az, és rögtön érzékeltem, hogy nem leszek boldog a választól. Jó magasról és kellőképpen kidolgozott formában gúnyolt ki az élet. Az udvar felett köröző szárnyasok egyike ugyanis éppen a fejemre célozva könnyített magán! Mindezt nagyon precízen tette, pont a homlokom közepét találva el, ahonnan is ez a zöldessárga melléktermék – engedve a gravitációnak – felülés közben egyenesen a dekoltázsomba, és a fehér felsőm szélére folydogált. Ijedten és kapkodva, meg persze dühöngve igyekeztem uralni a kialakult káoszt, amivel azt értem el, hogy szétkentem magamon az egészet.

Persze Dereknek sikerült éppen ezt a pillanatot kiválasztania látványos belépőjéhez.

– Veled tényleg mindig történik valami, igaz? – vigyorgott önelégült fejjel.

– Neked is szia! – mordultam vissza, és álltam fel a padról, hogy minél előbb eltűnhessek szem elől. – Nincs órád?

– És neked? – tüzelt vissza azonnal. – Vagy ez pont a ’Hogyan égjünk be a suliban’ tantárgyad gyakorlati része lenne?

– Nagyon vicces! – puffogtam tovább, de aztán mást gondoltam. Egészen közel léptem hozzá, és kezet nyújtottam neki. – Tudod mit? Olyan sűrűn összefutunk, hogy itt az ideje a hivatalos bemutatkozásnak! Végh Kíra vagyok! – kaptam el és szorítottam meg a kezét jó alaposan rákenve az enyémről a maradék fekáliát. Elégedetten figyeltem a meghökkenését, elégtételt találva benne háborgó lelkemnek. Arra számítottam, hogy majd kikapja kezét az enyémből, de ő pillanatnyi habozás után csak még jobban megszorította, sőt, morzsolgatni kezdte. Az áramütés szinte azonnal végigfutott rajtam. Hihetetlen, hogy még nyakig trutyisan, a legnagyobb cikiben is képes beindulni a kémia!