Susan Mallery

Egy független nő

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Meant to Be Yours

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

- Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-963-540-561-9

MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai
tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Jasper Dembenski el tudta fogadni a sajátosan működő GPS-t, a defektet és a jégesőket – előző nap mindebben része volt. A kávéhiányt azonban képtelen volt elviselni.

Megrázta az üres kávésdobozt, mintha ettől a művelettől bármiféle változást lehetne várni. Csakhogy sajnos nem jelent meg a dobozban varázsütésre a kávé. El kell mennie az élelmiszerboltba, amit könnyebb mondani, mint megtenni, tekintve, hogy egy tizenkét méter hosszú lakóautót vezetett. Vagy talán a kemping központi irodaépületében akad egy kevés kávé? Ha ott tud szerezni egy csészével, akkor későbbre halaszthatja a bevásárlást.

Jasper a három hónapos könyvbemutató turnéja végén járt. A kiadója nem is próbálta rábeszélni, hogy a számos várost érintő körút során ide-oda röpködjön, aztán bérautóval közlekedjen a repterek és a szállodák között, inkább előálltak azzal az ötlettel, hogy bérelnek neki egy szuper lakókocsit. Jasper nem bánta a hosszú utakat, élvezte a magányt és a csendet, amelyet gondolkodással tölthetett, és a lakókocsiparkok tulajdonképpen elég tisztességesek voltak.

Körülbelül ezeregyszáz mérföldnyire volt az otthonától. Amint ráhajt a 10-es autópályára, egyenes lesz az útja vissza Happily Incbe. Már csak egy nagy csésze kávéra van szüksége. Aztán keres egy Walmartot vagy Targetet az autópálya közelében, és szerez annyi élelmiszert, ami elég lesz a következő két napra.

Sétára indult hát a meleg szeptemberi reggelen a központi iroda felé. Útközben oda-odabiccentett az ott lakóknak, akik integettek vagy üdvözölték. A lakókocsiparkokban többnyire barátságosak az emberek. De mivel Jasper nem volt híve a szükségtelen beszélgetéseknek, megtanulta, hogy egy pillanatra sem szabad megállni, miközben integet. Máskülönben csapdába eshet, és vég nélküli beszélgetéseket folytathat egy bizonyos mellékút járhatóságáról vagy arról, hogy mi a legjobb harcsacsali.

– Süket vagy, te dög? Tűnj innen, vagy hozom a puskámat!

A dühös szavak balról jöttek. Jasper megrándult, az egész teste megfeszült, miközben abba az irányba pördült. A lakókocsit, amely mellett az imént elhaladt, fedezéknek használva megkerülte, hogy megnézhesse, mi történik.

– Nem hallottad, amit mondtam? – kiáltotta a férfi. – Takarodj!

Jasper közel maradt a lakókocsihoz, miközben körbejárta, és felkészült rá, hogy az erőszakos fickó és a fenyegetett személy közé ugorjon. Csakhogy az alacsony, pufók, idős ember nem valami gyerekkel vagy a nőjével gorombáskodott, hanem egy kutyát fenyegetett. Egy öreg kutyát, amelynek bordái kirajzolódtak a koszos bundája alatt. Egy rémülten hátráló kutyát.

– Van valami gond? – kérdezte Jasper, és közben azt a „ki vele, különben szétrúgom a segged” hangnemet használta, amit a katonai rendőrségnél eltöltött idő alatt fejlesztett ki és tökéletesített.

Az öregember szeme dühösen villant, mintha azt kérdezné, „mi közöd hozzá?”, aztán Jaspert megpillantva hirtelen meggondolta magát.

– Nincs semmi. Csak megint idejött az a kutya, amelyik néhány hete itt lófrál. Valaki kidobta, ahelyett hogy lelőtte volna. Nem értem az embereket… Ha már nem kell neki a dög, miért nem lövi le?

A világ szép, és a lakói kedvesek, emlékeztette magát Jasper. Az eszével tudta, hogy több jó ember van, mint rossz, de időről időre kénytelen volt megkérdőjelezni az emberiségbe vetett hitét.

A kutya – talán labrador-németjuhász keverék lehetett – szomorúan nézett rá, egy olyan sokat tapasztalt állat tekintetével, aki már semmi jót nem vár az élettől. Tartotta a három lépés távolságot, és a hőség ellenére láthatóan borzongott. Nyilván nagyon éhes, és talán beteg is. Mégis miféle ember dob ki csak úgy egy kutyát egy lakókocsiparkban?

– Ételt akar – tette hozzá az öregember vádlón. – Nincs időm küszködni vele.

Jasper a kávéra gondolt, amit még nem ivott meg, és arra, hogy ezeregyszáz mérföld választja el az otthonától. Aztán a könyv jutott eszébe, amelyet éppen írt, és amivel rém lassan haladt. Ráadásul ott voltak még a rémálmai és az a tény, hogy még mindig elég gyakran volt rossz napja. Ha valami nem hiányzott neki mostanság, hát egy vén és beteg kutya biztosan nem.

– Ha a helyében lennél, te is enni akarnál – mutatott rá Jasper. – Ne lődd le!

– Nem mondhatod meg nekem, hogy mit tegyek.

Jasper felsóhajtott, majd kihúzta magát, és lenézett az öregemberre, aki talán százhatvanöt centi lehetett az ő százkilencven centijéhez képest.

– Ez most komoly? – kérdezte. – Kötözködni akarsz velem?

Az öregember megrázta a fejét.

– Én csak azt mondom…

– Tudom. Én viszont azt mondtam, hogy ne bántsd ezt a kutyát!

Jasper folytatta útját az irodába, ahol valóban volt egy hatalmas kávéskanna. A férfi megtöltötte az utazóbögréjét, majd miközben kiitta a sötét, forró folyadékot, a kutya felől érdeklődött. Kiderült, hogy valóban kóbor állat. Néhányszor már megpróbálták befogni, de senki sem járt sikerrel.

Jasper a lakókocsija felé indult. Legfeljebb tizenöt percet szán rá, hogy megkeresse, és valami étellel a lakókocsijához csalogassa a kutyát. Ha sikerül, elviszi a helyi állatorvoshoz, és ellenőrizteti, van-e chipje. Ha nincs, akkor leadja egy menhelyen, és már megy is tovább. Legfeljebb két órájába telik. Ennyit igazán rászánhat…

Sőt talán kevesebb idő is elég lesz, gondolta, amikor odaért a lakókocsijához, és meglátta a kutyát az oldalajtó előtt ülni.

– Jó reggelt! – mondta Jasper, és kinyitotta az ajtót.

A kutya beugrott, és elindult a kis hűtőszekrény felé, ahol ismét leült.

– Mondd csak, te szórakozol velem? – mordult fel Jasper, de azért kivette a hűtőből az ebédre szánt löncshúst, és odaadta a kutyának, aki egy szempillantás alatt befalta. Jasper ekkor gyorsan rántottát készített néhány tojásból. Alig tíz perc múlva a kutya jóllakottan terpeszkedett a kanapén, majdnem el is aludt.

Jasper megkereste a neten a legközelebbi állatorvosi rendelőt, és odatelefonált, hogy elmagyarázza a helyzetet. A készséges recepciós közölte, hogy épp most mondtak le egy időpontot, szóval azonnal tudják fogadni.

– Naná hogy tudtok – morogta Jasper.

Könnyen odatalált, volt parkolóhely a lakóautója számára, a kutya pedig, csodák csodája, vonakodás nélkül követte őt az állatorvosi rendelőbe.

Jasper elmagyarázta a helyzetet a mosolygós idősebb nőnek, aki a névtáblája tanúsága szerint a Sally névre hallgatott. Amikor a férfi ahhoz a részhez ért, hogy a kutyát menhelyre adja, a nőnek az arcára fagyott a mosoly.

– Nem akarja megtartani? – kérdezte.

– Á, nem, nem hiszem. Még sosem volt semmilyen állatom.

A nő és a kutya is rámeredt. Jasper kezdte kényelmetlenül érezni magát. Meg akarta magyarázni, hogy egyáltalán nem szívtelen – inkább realista. Nagyon rossz állapotban volt, amikor leszerelt a hadseregtől. Rengeteg terápia és gyógyszeres kezelés után végre rábukkant arra az egyetlen dologra, az írásra, ami félig-meddig meggyógyította. Annyira legalábbis, hogy képes legyen beilleszkedni a társadalomba, és hellyel-közel normálisnak tűnjön. De tudta, hogy soha többé nem lesz teljesen egészséges lelkileg. Több terapeuta is figyelmeztette, hogy belül menthetetlenül összetört.

Nem pontosan ezeket a szavakat használták természetesen, hiszen profi szakemberek voltak, de az igazság mégis világos volt.

Az előtte álló nő azonban biztosan nem akarta volna hallani ezt, szóval aligha fogja elmondani neki.

– Szeretném, ha megnéznék, van-e benne chip, és megvizsgálnák, hogy minden rendben van-e vele – mondta Jasper.

– Persze, hadd kísérjem be az egyik vizsgálóba!

A férfi és a kutya követte a nőt, aki megállt egy folyosói mérleg mellett, és intett a kutyának, hogy lépjen rá.

– Gyere, kutyus! Gyere ide!

Az állat engedelmeskedett. Huszonnégy kilót nyomott. Sally felsóhajtott.

– Egy ekkora kutyának legalább harmincnyolc-negyven kilósnak kellene lennie – mondta. – Nagyon sovány szegény fickó.

Jasper és a kutya bementek egy vizsgálószobába.

– Szólok az egyik technikusnak, hogy jöjjön be, és nézze meg a chipet. Ha van, felhívjuk a gazdát. Ha nincs, akkor megbeszéljük, hogy akar-e fizetni a vizsgálatért, vagy csak beviszi a menhelyre.

A hangja elég kellemes volt, de Jasper mégis hallotta az ítéletet. Ahelyett, hogy megszólalt volna, bólintott. A nő elment, és ő egyedül maradt a kutyával.

Csak ültek, és bámulták egymást. Jasper nézett félre először.

– Nem maradhatsz az utcán – mondta, és kelletlenül fészkelődni kezdett a széken. – Nézz magadra! Szükséged van valakire, aki gondoskodik rólad. A menhelyen kapsz ételt, egy vackot, ahol meghúzódhatsz… És idővel lehet saját családod.

Ahogy ezt kimondta, eszébe jutott, hogy valahol azt olvasta, az idősebb kutyákat nehezen fogadják örökbe. Ami persze nem az ő problémája.

– Soha nem volt háziállatom – tette hozzá a kutyára pillantva, aki még mindig mereven nézett rá. – Nem tudom, hogyan kell gondoskodni rólad.

Feltételezte, hogy léteznek könyvek ebben a témában. Ráadásul ez egy öreg jószág, nem egy kölyökkutya. Tudnia kell, hogyan bánjon az emberekkel. Szóval talán nem is lenne annyira nehéz vele…

– Nem lennék jó gazdád – tette hozzá halkan. – Nyolc évig szolgáltam a hadseregben, és csúnya dolgokat láttam. Néha még mindig vannak emlékbetöréseim, és akkor… Szóval hidd el, mindenkinek jobb, ha olyankor egyedül vagyok.

A kutya lehorgasztotta a fejét, mintha rájött volna, mit akar Jasper mondani. Mintha feladta volna a reményt, és elfogadta volna, hogy elhagyják – már megint.

Jasper felállt, és a kutyára meredt, aki még mindig nem nézett rá.

– Nem én akartam, hogy ez legyen. Nem az én hibám. Nem én vagyok a rossz fiú.

A kutya nem mozdult, csak ült ott görnyedten, mintha az egész világ súlya az ő vállát nyomná.

Jasper vágyakozva gondolt a csendes házára, az otthoni élete egyhangúságára. Voltak barátai, de az ő feltételei szerint. Voltak futó kapcsolatai nőkkel. Valamiért mégsem tudott olyan lenni, mint a többiek, pedig nagyon szeretett volna.

A kutya felemelte a fejét, és ránézett. Abban a pillanatban, amikor a tekintetük találkozott, Jasper torka elszorult, mert szinte sütött a szomorúság és a kétségbeesés az állat szeméből. Annyira valóságos volt, annyira zsigeri, hogy ő is átérezte a kutya gyötrelmét.

A vizsgáló ajtaja kinyílt, és egy vékony, csinos, ősz hajú, fehér köpenyes nő lépett be.

– Anthony doktornő vagyok – mondta mosolyogva. – Kivételesen minden technikus elfoglalt, én azonban ráérek. – Leguggolt, és gyengéden megsimogatta a kutya hátát. – Szia, öregfiú! Hogy vagy? Hol találta? – pillantott Jasperre.

– Egy lakókocsiparkban, pár kilométernyire innen. Azt mondták, valaki néhány hete otthagyta. Azóta ott próbált élelemhez jutni, a lakókocsimba is bejött, hogy kaját kunyeráljon.

A doktornő még egy kicsit becézgette az állatot, mielőtt végigsimított a lábán meg a hátán, és óvatosan megvizsgálta, nincsenek-e rajta sebek vagy sérülések.

– Az emberek nagyon kegyetlenek tudnak lenni – mondta, miközben felállt. Kihúzott egy kézi készüléket a köpenye zsebéből, és bekapcsolta. – Rendben, lássuk, van-e chiped!

Jasper azon kapta magát, hogy izgul, abban azonban nem volt biztos, mit szeretne. Azt, hogy legyen chipje a kutyának, vagy hogy ne. Anthony doktornő néhányszor előre-hátra futtatta a leolvasót, alaposan ellenőrzött mindent, majd felegyenesedett, és megrázta a fejét.

– Nincs azonosító – mondta. – Igazából nem is hittem, hogy lesz. Akit érdekel annyira a háziállata, hogy drága pénzért azonosító chipet rakat bele, az nem dobja az utcára csak úgy. Sally azt mondta, menhelyre akarja vinni…

Jasper habozott.

Anthony doktornő megértő pillantást vetett rá.

– Nézze, az biztos, hogy jobb neki ott, mint az utcán. Van egy jó menhely a közelben. Ők majd gondoskodnak róla. Nem a maga felelőssége. Tisztességesen cselekedett, amikor behozta ide. Ne legyen túl szigorú magával!

Ami úgy hangzott, mintha engedélyt kapott volna arra, hogy azt tegye, amit tenni akar. És ami az egyetlen logikus megoldás. Remek. Odaviszi a kutyát, ahová a doktornő mondja, és már mehet is tovább.

Jasper kinyitotta a száját, hogy elkérje a címet, de ehelyett egy kérdést tett fel:

– És ha meg akarom tartani?

– Biztos benne?

Jasper a kutyára nézett, aki visszabámult rá. A házára gondolt ott fent a hegyekben, és arra, hogy időnként túl nagy a csend. Arra a magányra gondolt, amit a kutya szemében látott.

– Nem, de úgy érzem, nincs más választásom. Ez a legkevesebb, amit megtehetek érte.

Dr. Anthony elmosolyodott.

– Akkor rendben. Idevaló a környékre?

– Kaliforniából jöttem. Most indulok haza.

– Akkor javasolnék egy rövid vizsgálatot, hogy felmérjük a kutya pillanatnyi egészségi állapotát. Adhatok nyakörvet és pórázt, valamint olyan eledelt, amit könnyen meg tud emészteni. Ha hazaér, keressen egy állatorvost, és vizsgáltassa meg alaposabban. Megbeszélhetik a szükséges oltásokat is. Vehet neki néhány játékot, esetleg egy labdát és valamilyen fekhelyet. Nem fiatal kutya, úgyhogy valószínűleg főleg nyugalomra vágyik majd. Még mindig érdekli?

– Igen.

– Jól van. Akkor legyen szíves, tegye fel a vizsgálóasztalra, és elkezdjük!

– Remélhetőleg minden rendben lesz – mormolta magában Renee Grothen esküvőszervező, miközben az esküvői fogadást figyelte. A világ minden kincséért sem mondta volna ki, hogy minden a tervek szerint alakult, míg az utolsó vendég el nem hagyta a helyszínt, de mivel négy és fél óra telt már el a szertartás kezdete óta, és eddig nem volt semmi gubanc, akár elégedett is lehetett.

Jim és Monica Martinez, ez az igazán kedves pár, tűzoltós témaesküvőt választott, mivel mindkettejük családjában komoly hagyományai voltak ennek a hivatásnak.

Monica fehér szalag helyett élénkpirosat használt hátul összefűzött ruhája megkötésére. Az asztaldíszek tűzoltócsizmára hasonlító kerámia csizmavázák voltak, vörös, narancssárga és sárga színű virágokkal. A fogadótér egyik végén még egy szökőkutat is létrehoztak sok-sok tűzoltótömlő, egy szivattyú és rengeteg mérnöki munka segítségével.

Renee körbejárta a fedett fogadóteret, és lehetséges problémaforrásokat keresett. Eddig minden rendben, gondolta óvatos optimizmussal. A tortát már felvágták, a bárban a kiszolgálás mindjárt véget ér, az eleinte harsány buli kezdett leülni, ahogy a részvevők elálmosodtak – pontosan úgy, ahogy annak lennie kell. Egy kis szerencsével a dolgok időben és gond nélkül lezárulnak.

Ez volt Monica és Jim nagy napja – és Renee azt akarta, hogy minden a lehető legtökéletesebb legyen. Bár mindig gondoskodott az ügyfeleiről, a különleges párok esetében hajlamos volt szabadjára engedni az anyai ösztöneit, és Monicáék mindenképpen ebbe a kategóriába tartoztak.

Meglátta Pallas Mitchellt, a főnökét, aki feléje tartott. Még csak tíz óra volt, de a csinos, barna hajú Pallas, aki nemrég tért vissza a szülési szabadságról, nagyokat ásított. Amikor meglátta Renee-t, mentegetőzve felemelte a kezét.

– Mit is mondhatnék? Egy csecsemővel voltam otthon. Ezekhez a vad éjszakázásokhoz még hozzá kell szoknom.

– Senki sem ítélkezik – felelte Renee. – Ahogy már hétkor, nyolckor és kilenckor is elmondtam, nyugodtan hazamehetsz. Megbirkózom a feladattal. Nemrég jöttél vissza, idő kell hozzá, hogy újra beleszokj a régi munkarendbe.

– Majdnem hat hónapja te irányítasz mindent. Pihenésre van szükséged.

Az igazság az, hogy Renee-t tényleg kissé megviselte a munkája, de nagyon szerette az Esküvő Méretre Szabva nevű vállalkozást vezetni Pallas távollétében. Élvezte a kihívást, amelyet az egyedi esküvők jelentettek, és szerette azt az érzést, ahogy a nagy napon minden részlet a helyére került.

– Rengeteg segítségem volt – mutatott rá. – Jó ötlet volt a nyári szünetben egyetemi hallgatókat alkalmazni.

Mert bár a fiatalok még híján voltak a tapasztalatnak, ezt a hiányt energiával és lelkesedéssel pótolták.

– Most, hogy újra itt vagyok, a dolgok visszatérhetnek a normális kerékvágásba – mondta Pallas, elfojtva egy újabb ásítást.

– Menj haza! – sürgette Renee. – Kérlek! Elboldogulok egyedül is, ígérem.

– Rendben. Úgy lesz. Köszönöm. És ne merészelj bejönni holnap! – Pallas hangja nagyon határozottan csengett. – Most az egyszer nem lesz vasárnap esküvőnk. Élvezd a szünetet!

– Jól van. – Legfeljebb azért ugrik be, hogy elvégezzen egy kis papírmunkát, de igazán nem marad sokáig… – Jössz hétfőn este a Boardroomba?

Ebben az esküvőkre specializálódott városban a helybeli lakosok életritmusát a hétvégi esküvők határozták meg. A Happily Inc-i munkahét szerdán kezdődött, ekkor kezdtek el a vállalkozások felkészülni a többtucatnyi hétvégi esküvőre, amelyek természetesen több helyszínen zajlottak. Ez azt jelentette, hogy a szombat este ebben a városkában hétfőre esett.

A Boardroom, egy helyi pub, hétfőnként társasjátékesteket rendezett, és a véresen komolyan vett vetélkedők során a résztvevők a Cukorföldétől a Rizikóig mindenféle játékban összemérték az erejüket meg az ügyességüket.

Pallas megrázta a fejét.

– Amikor pár hete elmentünk, egy percig sem tudtam a játékra figyelni… Ryan olyan kicsi még. Csupán öt hónapos. Túl korai lenne őt éjszakára magára hagyni.

Renee visszafogottan mosolygott.

– Persze, megértem.

– Tudom, hogy nem érted meg, de köszönöm, hogy úgy teszel, mintha. Érezd jól magad helyettem is! Ó, és Jasper visszajött, úgyhogy üdvözöld a nevemben, ha látod!

Jasper visszatért? Renee eddig nem hallott erről, de örült a hírnek, hogy a férfi befejezte az országjáró könyvnépszerűsítő turnét. Nem mintha erre az örömre különösebb oka lett volna. Persze Jasper kedves és elég jóképű is, de elég sok kedves és helyes férfi van a világon.

Jasperben viszont határozottan volt valami. Folyamatosan körbelengte a veszély érzete. Emellett egyáltalán nem volt az a holtomiglan-holtodiglan típus.

– Láttam ám! – Pallas szélesen elvigyorodott. – Méghozzá nagyon jól. Kiült az arcodra az a ragadozó mosoly, amit mindig annyira szerettem volna megtanulni, de sose sikerült. Szexre akarod használni őt, mi? Ó, annyira tudtam! – sóhajtott nagyot. – Miről maradtam még le a szülési szabadságom miatt?

Renee felnevetett.

– Túl merész következtetéseket vonsz le egyetlen mosolyból. Örülök, hogy hazajött a könyvturnéjáról. Ez minden.

– Nem hiszek neked.

– Sajnálom, akkor is az az igazság, hogy semmi sincs köztünk Jasperrel. Kétlem, hogy három mondatnál többet beszélgettünk volna.

Nem mintha sok mondat kellett volna ahhoz, hogy az ember megkérdezze: „a te lakásod, vagy az enyém?”. És bár nagyon jól hangzott, amikor Pallas ragadozónak nevezte, Renee tudta, hogy sosem tudna az lenni. Sosem tudná becserkészni a férfit, és lecsapni rá. Még a legjobb napján sem.

Viszont mindenképpen igent mondana, ha a férfi feltenné a döntő kérdést.

Renee elmosolyodott. Ó, igen, megtenné. Biztosan… Oké, talán nem egészen biztosan, de valószínűleg. Ha képes lenne összeszedni a bátorságát. Mert miközben halálra dolgozta magát, hogy a pároknak tökéletes, boldog esküvőjük legyen, tudta, hogy neki ebben soha nem lesz része. Azok, akik megtalálják életük párját, házasodnak. Akik nem, azok lesznek az esküvőszervezők.

Lehet, hogy a kapcsolatok kerülése okos döntés volt, de azzal járt, hogy rettenetesen egyedül érezte magát. Tudta, hogy Jasper a hosszú távú, monogám, ugyanakkor nem az „ásó-kapa-nagyharang” típusú kapcsolatokat szereti, és eléggé biztos volt benne, hogy ez neki is menne. Feltételezve, hogy a férfi érdeklődik iránta. Jól ellennének együtt, rengeteget szexelnének, és végül ép szívvel, sértetlenül búcsút intenének egymásnak. Mi ebben a rossz?

– Valami történik köztetek – mondta Pallas. – Tudom, hogy így van, semmiképp nem tudsz meggyőzni az ellenkezőjéről. Különben szerintem ez remek hír. Használd csak Jaspert, aztán meséld el a részleteket, mert biztosan nagyszerű lesz vele… – Újra ásított. – Rémes, milyen könnyű engem leitatni! Akkor én most elmegyek.

– Jó éjszakát! Puszild meg Ryant a nevemben!

– Feltétlenül.

Azzal Pallas elsétált, Renee pedig tovább körözött a teremben, kereste az itt felejtett kézitáskákat és telefonokat, valamint azon töprengett, mennyi időbe telik a takarítószolgálatnak, amíg rendbe hozza a hatalmas termet. A munkáját végezte, nem is gondolt arra, hogy Jasper visszatért – mert Renee ilyen volt.

Egy hangos kiáltásra kapta fel a fejét. Megfordult, és meglátott három tizenéves srácot, akik a nagy, nyitott terem túlsó végén lévő kapu formájú szökőkút felé futottak. Sorra felugráltak, próbálták megérinteni a felettük átívelő vízsugarat.

A vőlegény testvére, gondolta Renee, miközben feléjük tartott. És a barátai. Nem kétséges, hogy a kölykök mostanáig unatkoztak, hiszen nekik nem nagyon volt itt mit csinálni. Ettől függetlenül a lány nem akarta, hogy megzavarják a fogadást, amikor már olyan közel volt a vége.

Ahogy közeledett a rohangáló, ugráló tizenévesek felé, meglátta az örömszülőket, valamint a menyasszonyt és a vőlegényt, akik még mindig táncoltak.

A zene ütemére ringatóztak, nem törődve a szökőkúttal és az alatta viháncoló kamaszokkal. Aztán hirtelen több dolog is történt egyszerre.

A menyasszony öccse ismét futni kezdett a szökőkút felé. Jim éppen ebben a pillanatban kipörgette Monicát, aki nekiment az anyjának. A középkorú hölgy ettől elveszítette az egyensúlyát, és váratlanul oldalt lépett, magával húzva a férjét. Így mindketten a futó fiú elé kerültek, akinek hirtelen irányt kellett változtatnia, hogy nekik ne menjen. Ahogy kitért, elbotlott, és belezuhant a szökőkút szerkezetébe. Az egyik tömlő kiszabadult, tekergőzött, és mindenhová vizet spriccelt.

Renee látta, mi történik, és semmiképpen nem akarta hagyni, hogy a gyönyörű menyasszonyi ruha tönkremenjen. A tömlő után vetette magát, elkapta, és szorosan a mellkasához szorította, miközben a menyasszony apja rohant elzárni a vizet. Csak másodpercekbe telt, de addigra minden elázott, Renee-t is beleértve, aki reszketett, és az orráról is csöpögött a víz. Közben azon tűnődött, milyen jó lenne, ha csak feleolyan nevetségesen nézne ki, mint ahogyan érzi magát.

Az újdonsült Mrs. Martinez odasietett hozzá.

– Renee, jól vagy? – Aztán az öccse felé fordult. – Hogy tehetted? Ez egy esküvő, nem vízipark.

Renee tisztában volt vele, hogy az esküvő végi kimerültség könnyen érzelmi kisikláshoz vezethet, ezért gyorsan mosolyt erőltetett az ajkára.

– Nyugi, Monica, nincs semmi baj! Ne aggódjatok! Hála az égnek, te és az esküvői társaság többi tagja szárazon maradtatok. – Renee csodálkozva nézte a padlón csordogáló vizet, és rájött, hogy a szökőkút egy része még mindig működik. Ami egyáltalán nem jó hír. Ha nem tud mindent elzárni, akkor kénytelen lesz kihívni egy olyan céget, akik az árvízhez hasonló katasztrófákat hárítják el. – Tényleg. Nem probléma.

– Csuromvizes vagy, a víz szintje pedig egyre emelkedik. Apám elment megkeresni a főcsapot.

Renee kicsavarta a haját, és remélte, hogy a sminkje nem kenődött el nagyon. Aztán rájött, hogy a vízszint a fogadóteremben valóban emelkedik, és remélte, hogy Monica apja hamarosan megtalálja a főcsapot.

Éppen a segítségére akart sietni, amikor a férfi visszatért.

– Mindent elzártam. – Ránézett a minifolyóra. – Elnézését kérem, hölgyem!

– Semmi baj – hazudta Renee roppant meggyőzően.

A hangja kifejezetten megnyugtatóan csengett, mert ez is a munkája része volt. Úgy tenni, mintha minden rendben lenne, még akkor is, amikor éppen azon töprengett, miből építsen bárkát.

A többi vendég elindult kifelé. Nincs is jobb egy váratlan áradásnál, hogy az embereket mozgásra bírja, gondolta, megpróbálva megtalálni a helyzet humoros oldalát.

– Annyira sajnálom – szabadkozott Monica, egyik kezében a ruhája szegélyével, a másikban a cipőjével.

– Nem kell. Csodálatos esküvőd és lagzid volt. Miért nem kezditek el Jimmel összeszedni a dolgaitokat? Van tartalék holmim az irodámban. Átöltözöm, aztán segítek neked, hogy mindened meglegyen.

Miközben beszélt, észrevette, hogy a vízszint úgy tizenkét-tizenöt centiméteres magasságban megállapodott. Hát ehhez ki kell hívnia valakit. Nem kétséges, hogy az egész éjszakát itt tölti majd. Ó, de jó!

– Nagyon sajnálom – mentegetőzött Jim is. – Azt hittük, minden eshetőségre felkészültünk. – Dühös pillantást villantott új sógorára. – A hülyeséged azonban nem volt bekalkulálva. – Visszafordult Renee-hez. – Majd tájékoztass, mennyibe került rendbe hozni a termet! Természetesen kifizetjük.

– Köszönöm. Azt hiszem, a kauciótok fedezi a károkat, de majd szólok, ha mégsem. Most pedig megyek átöltözni, bocsássatok meg nekem néhány percre.

Monica bólintott.

Renee kibújt a cipőjéből, és belegázolt a bokáig érő vízbe. Amikor felért az emeleti irodájába, gondosan becsukta maga mögött az ajtót, levetkőzött, megtörölközött, majd farmerbe és pólóba bújt. Nem éppen esküvőre illő öltözék, de most nem akart ezen aggodalmaskodni. Mielőtt visszatért a menyasszonyhoz és a vőlegényhez, utánanézett a helyi vészhelyzeti takarítószolgálatnak. A szám szerepelt a regiszterében, de eddig egyszer sem kellett hívnia.

Az első csörgésre felvették a telefont.

– Happily Inc Takarítás. Itt Hilde. Miben segíthetek?

– Üdvözlöm, Renee Grothen vagyok az Esküvő Méretre Szabvától. Ma este volt egy tűzoltó témájú esküvőnk, de egy baleset miatt elszabadult az egyik tömlő, és teljesen elázott a fő fogadótermünk.

Döbbent csend következett.

– Tűzoltó esküvőt mondott? … Nem érdekes. Mennyi víz van?

– Körülbelül tizenöt centi.

– Elég sok.

– Elég nagy volt a szökőkút is, amiből a tömlő elszabadult.

– Fél óra múlva ott leszünk.

– Köszönöm.

Renee letette a telefont, adott magának szusszanásnyi pihenőidőt, aztán visszament, hogy törődjön az ifjú párral, a vízzel és minden egyébbel, ami ma este még történik. Mert az esküvők már csak ilyenek. Ilyenkor bármi megeshet.

2. fejezet

Jasper még hat nap elteltével sem tudta volna megmondani, hányadán áll a kutyatartással. Ő és Koda – ez a név csak úgy felbukkant az agyában, és úgy tűnt, illik az ebhez – mind ez idáig jól kijöttek egymással. Koda a hazafelé vezető út nagy részében aludt, csak az étkezésekhez és a könnyű sétákhoz ébredt fel, amikor mindketten kinyújtóztatták a lábukat. Útközben Jasper vett kutyafekhelyet, néhány játékot és még több eledelt. Kodának remek étvágya volt, és napról napra jobban nézett ki.

Miután megérkeztek Jasper Happily Inc külterületén lévő hegyi otthonába, Koda először is felfedezte a házat. Gyorsan kialakult a közös rutinjuk. Amikor Jasper kiengedte, hogy elvégezze a dolgát, a kutya sosem távolodott el nagyon az épülettől, és úgy tűnt, inkább bent szeret lenni, mint kint. Naponta többször sétáltak, lassan, komótosan, Koda szaglászott közben, Jasper pedig gondolkodott. Míg a férfi dolgozott, az eb rendszerint nyugodtan aludt. Amikor elhagyták a házat, Koda általában magával vitte a kedvenc játékát: egy plüssnyulat.

Jasper szemszögéből nézve Koda elég kellemes társaság volt. Éjszakánként Jasper hálószobájában aludt a kutyaágyán. Egyszer Jasper arra ébredt egy ismerős éjszakai rémálomból, hogy a kutya ott fekszik mellette az ágyon, és ő erősen magához szorítja, mintha belőle próbálna vigaszt meríteni. Ahogy Jasper magához tért, és képes volt lelassítani a légzését, Koda leugrott az ágyról, majd visszatért a saját fekhelyére, ahol gyorsan elaludt.

Jasper egy elektronikus kutyaajtót szereltetett be, így Koda akkor jöhetett és mehetett, amikor csak akart, s Jaspernek nem kellett aggódnia amiatt, hogy vadállatok is betévednek a házba. Koda körülbelül tíz perc alatt rájött, hogyan működik a kutyaajtó. Később a hét folyamán állatorvoshoz is el kell majd menniük, és Jasper letöltött egy könyvet a kutyatartásról, hogy biztos legyen benne, minden fontos dologgal tisztában van.

Még mindig nem tudta, miért hozta haza a kutyát – de ez nem is számított. Koda most már itt volt, és Jasper elhatározta, hogy gondoskodni fog róla. El kellett ismernie, hogy jót tett neki az eb társasága.

– Bemegyek a városba – mondta Kodának, miközben kitette a kutya konzervvel kevert szárazeleség-vacsoráját. – Hétfő este van, és ilyenkor szeretek a Boardroomban lógni. Ez egy pub, ahová a helyiek járnak. Hétfőnként társasjáték-bajnokságokat rendeznek, és ilyenkor a legtöbb barátom ott van.

Fogalma sem volt, miért magyarázza mindezt a kutyának – hiszen Koda aligha érti őt. Mégsem tudta megállni, hogy ne folytassa.

– Nem maradok sokáig – tette hozzá. – Van vized bőven, és vár rád az ágyad. A rádiót a klasszikus zenén hagyom, amit szeretsz. Ott a kutyaajtó, ha ki akarsz menni.

Szünetet tartott, nem tudta, mit mondjon még.

Koda befejezte a vacsoráját, majd Jaspert nézte, mintha épp feldolgozná az információt. Aztán néhány másodperc múlva visszavonult a vackára.

– Jól van. – Jasper a mosogatóba tette az állat tányérját. – Majd találkozunk, ha visszajöttem.

Beszállt a kocsijába, és elindult lefelé a hegyről.

Az út ismerős volt, és ha összehasonlítjuk a lakóautóval, amit az elmúlt hónapokban vezetett, a négykerék-meghajtású terepjáró kifejezetten sportosnak tűnt.

A gondolat mosolyt csalt az arcára. A hosszú könyvtúra jót tett neki. A lakókocsiban igazi második otthonra lelt. Bár a kiadója felajánlotta, hogy bérel egy puccos lakóbuszt kigördülő ablakokkal, fedélzeti mosógéppel és szárítóval, Jasper úgy döntött, hogy inkább vesz egy régi lakóautót. Arra gondolt, hogy később talán újra használni szeretné majd egy saját privát utazásra. Szeretett úton lenni.

Ahogy a városba tartott, azon tűnődött, vajon Koda élvezne-e egy újabb utazást, vagy túlságosan megrázta az, ami San Antonióban történt vele. Próbaképpen esetleg elmehetnének egy kisebb, egy-két napos kirándulásra, aztán majd meglátja, hogy megy. Bár a következő túrára még biztosan várnia kell. Éppen most kezdett bele a könyvébe, és szorította a határidő. A következő hónapokban elsősorban arra kell összpontosítania, hogy a történetet jól kitalálja, majd papírra vesse. Illetve nem is papírra, hiszen számítógépet használt, de a lényeg ugyanaz.

Elérte a városközpontot, és befordult a Boardroom Pub parkolójába. Rengeteg ismerős autót látott, és elmosolyodott. A barátai a jelek szerint mind itt lesznek, és rajtuk kívül még rengeteg helyi lakos. Jól megveri a többieket társasban, megiszik egy sört, megeszik egy hamburgert, elbeszélget a haverjaival, aztán hazafelé veszi az irányt. Tökéletesnek ígérkezett az este.

Négy évvel ezelőtt, ha valaki azt mondta volna neki, hogy ebben a furcsa, esküvőszervezéssel foglalkozó városban fog letelepedni, azt feleli, hogy az illető megőrült – és tessék! Itt él, és jobban érzi magát a bőrében, mint valaha hitte volna. Lassan bár, de kétségtelenül haladok, gondolta, miközben belépett a pubba. Mindenesetre jobb, mint ha egy helyben toporognék.

– Jasper! Hát visszajöttél!

– Szia, idegen! Milyen volt a könyvturné?

– Mikor értél haza?

A bár minden sarkából kiáltások harsantak. Jasper köszönt a haverjainak, intett néhány embernek, akiket látásból ismert, és végigpásztázta a helyiséget, szabad helyet keresve a négyszemélyes asztaloknál.

Mathias Mitchell sétált el mellette, egyik kezében sörrel, a másikban egy pohár borral.

– Üdv, haver! Örülök, hogy látlak. – Az egyik asztal felé biccentett. – Nem ülsz oda hozzánk? Carol barátnője, Renee is velünk van, úgyhogy te lennél a negyedik.

– Szuper, tartsátok fenn nekem a helyet, mindjárt megyek!

Jasper néhány percig sétálgatott, üdvözölte a barátait, és röviden beszámolt a három hónapos könyvturnéjáról. Amikor megszólalt a gong, ami azt jelezte, hogy már csak tíz perc van hátra a játék kezdetéig, a bárpulthoz sétált, és rendelt magának egy sört. Úgy gondolta, a hamburgert majd később szerzi be.

Miközben az italát átvette, körbepillantott a teremben, és meglátta a vékony, vörös hajú nőt, aki Carollal, Mathias feleségével beszélgetett. Renee Akárkicsoda, gondolta. Nem emlékezett a lány vezetéknevére. Aligha volt százhatvan centi, ám alacsony termete ellenére volt benne valami erőteljes. Csak úgy sütött belőle a magabiztosság és az eltökéltség. Az a fajta nő, aki kész bármit megtenni, hogy megkapja, amit akar.

Jasper elfojtott egy vigyort. No persze. Mert ő aztán ért a nőkhöz! Az igazság az, hogy semmit sem tud Renee-ről, ami nem is különösebben nagy baj. Bár már majdnem egy év telt el azóta, hogy Wynn-nel véget vetettek a kapcsolatuknak, és nem keresett senki mást. Mégis volt valami a hosszú hajú nőkben, ami felkeltette Jasper érdeklődését. Különösen a hosszú, vörös hajúakban…

Mintha tudta volna, hogy őt figyeli, Renee hirtelen feléje fordult, és egy röpke másodpercre találkozott a tekintetük. Jasper épp integetni akart, amikor Renee azzal lepte meg, hogy elvörösödött, és gyorsan elfordította róla a tekintetét. Mintha rajtakapták volna valami olyasmin, amit nem kellett volna csinálnia.

A férfi körülnézett, próbálta kitalálni, mi okozhatta Renee pirulását, de nem járt sikerrel. Persze nincs abban semmi meglepő, hogy nem érti a nők működését. Elvégre férfi. Ráadásul nem is egy átlagos férfi, hanem olyan, aki semmit sem tud a nőkről.

Ezt bizonyította az is, hogy Jasper képtelen volt partnert kitalálni a regénysorozata hősének. Tudta, hogy a fickónak meg kellene találnia élete párját – már csak azért is, mert ez remek módja lett volna a sorozat lezárásának –, de még nem gondolta ki, milyen legyen a nő, és hogyan illeszkedjen a történetbe. Vagy hogyan írja meg őt. Eddig az egyetlen mondat, amit sikerült megírnia úgy, hogy nem törölte később, a következő volt: „Nyúlánk, karcsú lány, szőke haját rövidre vágatta…”. Ebből így nehezen lesz irodalmi Nobel-díj!

Még akkor is ezen somolygott, amikor az asztalhoz lépett. Carol felállt és megölelte.

– Hát visszajöttél! Isten hozott itthon! Hiányoztunk?

– Persze.

Mathias kezet nyújtott.

– Jó, hogy újra itt vagy. Milyen volt a könyvbemutató körút?

– Jó. Csak hosszú. Rengeteg megállóval.

– És a rajongók mindenütt fürtökben lógtak rajtad? – élcelődött Carol.

– Többnyire. – Jasper Renee felé fordult. – Nem bánod, ha csatlakozom hozzátok?

A lány elmosolyodott, és az üres szék felé intett.

– Csak tessék! Itt azért elég jó a híred, úgyhogy örülök, ha egy csapatban lehetek veled.

Jasper a vállát vonogatta.

– Jó pár hónapja nem játszottam semmilyen társasjátékot. Valószínűleg berozsdásodtam.

– Ezt kétlem – mondta Carol, miközben leült. – De ha már a berozsdásodásnál tartunk, szeretnék mindenkit figyelmeztetni, hogy ez az első estém a gyerektől távol. Napközben már többször hagytam másra, de éjszaka még soha.

Jasper meg akarta tudakolni, hogy mi a különbség, de aztán úgy döntött, okosabb, ha hallgat. Nem akart nyilvánvaló butaságot kérdezni.

Mathias átnyúlt az asztalon, és megszorította a felesége kezét.

– Devon jól van, te is tudod. Jó kezekben hagytuk.

Renee elmosolyodott, és közelebb hajolt Jasperhöz.

– Pallasnak és Carolnak közös bébiszittere van. A gyerekeik között egyébként csak tíz nap a különbség… A nő fantasztikus, és remek munkát végez, de mindketten kényelmetlenül érzik magukat, ha távol vannak a kicsiktől. – Elmosolyodott, majd hozzátette: – Hiszen tudod, milyenek az újdonsült anyukák!

A férfi bólintott, pedig azt kellett volna felelnie, hogy „nem igazán”. Mivel a fiatal anyákról még kevesebbet tudott, mint a nőkről általában. A hadseregben eltöltött szolgálati ideje számos olyan képességgel ruházta fel, amelyek háborús helyzetben hasznosak lehetnek, de arra, hogyan kell kapcsolatot fenntartania hétköznapi emberekkel, nos, arra egyáltalán nem képezték ki. Ami pedig az ifjúkorát illeti, és a kisvárost, ahol felnőtt… nos, az egy örökkévalósággal ezelőtt volt.

Tanulmányozta Renee-t, szemügyre vette a szeplőit és azt az aranyos, a végén kissé felfelé kunkorodó, fitos orrát. Zöld szeme volt, ahogy Jaspernek is – bár a lányé kicsit szürkésebb zöld. Volt valami a mosolyában, ami nagyon tetszett neki. Ha egy könyvben kellene leírnia Renee-t, valószínűleg megemlítené a hosszú frufruját és…

És mit? A magasságát? A szemét? A szája formáját? Érdekelnek bárkit is az ilyesmik?

A francba! Ő, a The New York Times első számú bestsellerírója, és nem tud felvázolni egy nőt? Ha tényleg így van, a karrierjének nyilvánvalóan vége.

Elhessegette a gondolatot. Majd később eltöpreng azon, hogy nem tud írni. A mai este a szórakozásról szól.

– Mit játszunk ma? – kérdezte, amikor a felszolgálók közül többen társasjátékokat kezdtek osztogatni. – Á, Monopolyt! Kitűnő.

Carol felvette az asztalon lévő papírlapot.

– Az általános szabályok érvényesek – olvasta. – Akinek egy óra elteltével a legtöbb pénze van, az jut tovább a következő körbe. Ezután a fordulók harmincpercesek. – A lány a csapattársaira pillantott. – Ez elég egyszerűen hangzik.

Renee bólintott, és Jasperhöz fordult.

– Amíg távol voltál, tartottunk egy Monopoly Junior-bajnokságot azzal a szabállyal, hogy a páratlan számú dobások nem számítanak. Eléggé felpörögtek a dolgok.

– Azt meghiszem.

Kipakolták a játékot, és kiválasztották a zsetonokat. Mathias megszámolta a pénzt, és mindenkinek átadta a megfelelő összeget, majd dobtak, hogy eldöntsék, ki kezd. Szokás szerint Jasper érte el a legmagasabb számot, így ő kezdhetett. Dupla hatost dobott, amit egy ötös követett. Megvette az Elektromos Műveket, majd bezsebelt kétszáz dollárt a Közösségi láda kártya segítségével, amelyet a pakli tetejéről húzott. Carol a balján ült, ezért átadta neki a kockát.

A lány tágra nyílt szemmel bámult rá.

– Már el is felejtettem, milyen érzés ellened játszani. Különben nem engedtem volna, hogy az asztalunkhoz ülj.

A férfi mosolygott.

– Mit is mondhatnék? Szerencsés fickó vagyok.

Carol felszisszent, és hetet dobott.

– Hogy ment tegnap a takarítás? – kérdezte Renee-t.

– Visszatértünk a normális kerékvágásba. A víz eltűnt, minden kiszáradt, és igazából nincs komoly kár. – A lány Jasperre pillantott. – Volt egy kis balesetünk a tűzoltó témaesküvőn szombat este. Az egyik vendég nekiment a tömlőszökőkútnak, és majdnem mindent elöntött a víz.

– Mi az a tűzoltó témaesküvő?

Renee elvette Mathiastól a kockát, és dobott.

– Az Esküvő Méretre Szabva tematikus esküvőket tart. Ebben az esetben a téma a tűzoltóság volt, ami például abban mutatkozott meg, hogy a fő színek a piros, a sárga és a narancs voltak. Vagy hogy a koszorúslányok tűzoltósisakot viseltek… Csupa ilyesmi.

– Komolyan van ilyen?

Renee elvigyorodott.

– Jasper, hiszen már jártál az Esküvő Méretre Szabva épületében. Az egyik oldala úgy néz ki, mint egy toszkán villa, a másik pedig, mint egy középkori kastély. Mégis mit gondoltál, mi történik ott?

– Nem nagyon gondolkodtam rajta. Csak megállapítottam, hogy Pallas furcsa teremtés.

– A tematikus esküvőkben sok pénz van, és nagy rájuk a kereslet – magyarázta a lány. – Vannak a szokásosak: a hercegnős, a kalózos, a könyveken vagy filmeken alapuló esküvők. De idén ősszel például lesz egy halloweeni esküvő, egy focis esküvő és egy almás.

– Mi az az almás esküvő? – kérdezte a férfi.

– A menyasszony és a vőlegény nagy almabarátok – nevetett Renee. – Elég nehéz elmagyarázni…

Almás esküvő? Ilyesmi tényleg van? Jasper rájött, hogy létezik odakint egy egész világ, amiről semmit sem tud. Először is a nők, aztán az esküvők világa. Bizonyos téren határozottan fel kellene turbóznia a tudását.

Mathias elgurította a kockát, majd lépett a bábujával.

– Gyorsan felhívom a bébiszitterünket – mondta, majd szégyenlősen vállat vont. – Amint Carol már említette, ez az első alkalom, hogy estére otthon hagytuk Devont, szóval…

– Persze, kérdezd csak meg! – biztatta Renee. – Utána sokkal jobban fogod érezni magad.

Carol nézte, ahogy a férje eltávolodik az asztaltól.

– Vicces dolog ez. Már csöppet sem aggasztanak azok a dolgok, amiken Devon születése előtt izgultam, de van helyettük ezer más izgulnivaló. Mint például, hogy mi van vele olyankor, amikor otthagyjuk.

Renee megpaskolta a karját.

– Idővel jobb lesz. Aggodalomra semmi ok, fantasztikus anya vagy. Devon szerencsés kislány, hogy ilyen anyuka jutott neki.

– Köszönöm.

Jasper Renee-re nézett.

– Vannak gyerekeid?

– Nekem? Dehogy! Nem vagyok férjnél. – A lány kissé elpirult. – Nem mintha férjnél kellene lennem ahhoz, hogy gyerekeim legyenek. Nem ezt akartam mondani… Ítélkezni meg pláne nem szerettem volna. Csak úgy értettem… – Megköszörülte a torkát, lesütötte a szemét, majd gyorsan felpillantott. – Szóval a válaszom nem. Nincsenek. És neked?

Jasper megrázta a fejét.

Különös érzése támadt. Mintha valami fontos történne vele. Pontosabban velük, kettejükkel. Igen, ez biztos. Vagy legalábbis majdnem biztos… Amiből az következik, hogy többet kellene kimozdulnia. Korábban nem érezte szükségét ennek, de az, hogy most újra emberek között volt, ráébresztette, milyen magányos. És hogy mennyire hiányzik a szex.

Renee-re nézett, aki nem nőtt ugyan magasra, de szép volt, és formás. Emellett Jaspernek tetszett a humorérzéke és a mosolya. Ám vajon mennyi az esély rá, hogy a lány is egy kiadós, de időben korlátozott kalandra vágyik, ami abszolút nem vezet sehová?

Mathias visszatért, és helyet foglalt.

– Minden rendben – mosolygott Carolra. – Devon alszik, nincs semmi baj.

A tekintetük egybekapcsolódott.

– Akkor is haza akarok menni – mondta Carol halkan.

– Hála istennek! Én is. – Mathias felpattant. – Sajnálom, de ezt csak a kisbabás szülők érthetik.

Renee az ajtó felé intett a kezével.

– Menjetek a gyönyörű babátokhoz! Így is nagy előrelépés történt ma este. Legközelebb majd itt maradtok az egész első körre.

Carol nevetett.

– Köszönöm a megértést. Holnap ebédnél találkozunk!

– Úgy lesz – ígérte Renee.

Másodpercekkel később már el is tűntek. Jasper Renee-re nézett.

– Most erősen megnőtt az esélye annak, hogy egyikünk a döntőbe jut.

– Így igaz.

A lány egy másodperccel tovább nézett a szemébe a vártnál, ami Jasper szerint azt jelentette, hogy érdeklődik iránta. Vagy ez csak vágyálom a részéről? Tényleg tanulmányoznia kellene ezt a párkapcsolat dolgot. Ha valaki tizenhat évesen ügyetlen szerelmi téren, az akár még bájosnak is tűnhet. Ám az ő korában ez már határozottan szánalmas.

– A Monopoly kevésbé szórakoztató, ha csak két játékos van – jegyezte meg. – Meghívhatlak inkább egy italra?

Renee azt bizonygatta magában, hogy a férfi egyáltalán nem próbálta ráerőltetni az akaratát. Csak meghívta egy italra, és ő igent mondott. Nagy ügy! Férfiak és nők naponta százával, ezrével találkoznak egy-egy italra, és ez így normális. Még unalmas is… Ám az, hogy Jasperrel szemközt ülhetett, minden volt, csak nem normális. Unalmasnak meg aztán végképp nem mondható.

Először is Jasper dögös. Magas, erős, széles vállú, de még ennél is fontosabb, hogy körbelengi egyfajta laza magabiztosság. Mintha bármilyen helyzettel képes lenne megbirkózni egymaga. Ha ijesztő külsejű rosszfiúk törnének be a házba, Renee mérget vehet rá, hogy Jasper kezelni fogja a helyzetet. Ő viszont sikoltozva menekülne az éjszakába. Vagy elbújna. Vagy elájulna.

Ráadásul volt a férfiban egy csipetnyi sebezhetőség. Valamikor régen komoly trauma érte, és ez látszott rajta. Renee-nek nagyon meg kellett volna erőltetnie magát, hogy ellen tudjon állni ennyi vonzerőnek. Bár ez csak egy ital, gondolta, miközben Jasper odasétált a kis sarokasztalhoz, ahová átköltöztek. Letett eléje egy cosmopolitant, mielőtt helyet foglalt vele szemben, és szájához emelte a gin-tonikját.

Belekortyolt, és a pohár fölött tanulmányozta a lányt.

Renee-nek fogalma sem volt, mire gondolhat, és azt sem tudta, mit mondjon. Az idegei pattanásig feszültek. Nem randevúzott, mióta Happily Incbe költözött. Előtte volt egy komoly szerelmi bánata, amit hónapokig tartott kiheverni, azelőtt majdnem három évig kapcsolatban élt, korábban pedig…

– És milyen volt a könyvbemutató turné? – kérdezte vidáman, remélve, hogy a férfi válasza eltereli komor gondolatait. – Sokáig voltál távol.

– Igen. A kiadóm kitalálta, hogy mivel utálom a szállodákat és a reptereket, menjek lakókocsival.

– Hallottam erről valamit, de azt hittem, hogy csak viccelnek az emberek. Tényleg egy hónapig lakóautóval utazgattál az országban?

– Három hónapig – helyesbített Jasper egy újabb szexi mosollyal. – Azelőtt néhány hetet Európában töltöttem, és hagyományosabb módon utazgattam.

– Biztos sok a rajongód. Úgy értem, külföldön is. Jó lehet híresnek lenni.

A lány évődésnek szánta a szavakat, de nem egészen úgy jöttek ki a száján, ahogy szerette volna. Valószínűleg azért, mert valójában nem rakta össze, hogy ki is Jasper. Számára a férfi elsősorban nem író volt, hanem a titokzatos és magának való egykori katona, akire csak elég volt ránéznie, és a legszívesebben máris azt nyöszörögte volna, hogy: „Tégy a magadévá, nagyfiú! Lehetőleg most azonnal!”.

Nem mintha képes lett volna nyíltan felajánlkozni. Mert bár elméletben egyszerűnek tűnik minden, a való élet tele van komoly buktatókkal. Mint például egy hisztérikus kacaj, amit egy rendkívül szánakozó tekintet követ. Nem mintha Renee el tudta volna képzelni Jaspert, amint hisztérikusan nevet. De a szánalom valós lehetőség volt. Vagy az undor. Az lehangoló lenne, és a lány nem vágyott újabb kudarcra.

Az okos döntés az lett volna, ha élvezi az italt, és úgy tesz, mintha egyszer sem vetkőztette volna le Jaspert a szemével, majd visszavonul otthonos kis lakásába, ahol elhiteti magával, hogy az sem érdekli, ha soha többé nem fog szexelni senkivel.

– Szerencsém volt – felelte könnyedén a férfi. – Nem árt persze, ha az ember jó könyveket ír, de sok kitűnő író van, aki nem tud kitörni az ismeretlenségből. Én gyorsan sikeres lettem.

– És nemcsak itthon, hanem szerte a nagyvilágban – tette hozzá Renee. – Milyen a turnézás? Európa más ebből a szempontból, mint Amerika?

– Nagyon más, főleg a lakókocsi miatt. Itt én magam autóztam egyik helyről a másikra. Egy nagyváros közelében táboroztam le, onnan indultam a különböző eseményekre. Szerepeltem reggeli tévéműsorban, de hívtak rádióstúdióba is, illetve interjúkat adtam, és beugrottam néhány könyvesboltba is dedikálni. Esténként szervezett író-olvasó találkozókon vettem részt, ahol néhány percig beszéltem az új könyvemről, kérdésekre válaszoltam, majd dedikáltam a könyveket. Aztán visszatértem a szállodába vagy a lakóautóba, és másnap reggel kezdődött minden elölről.

– Ez kevésbé szórakoztató, mint gondoltam. És mi a helyzet Európával?

– Ott más volt a menetrend. Megérkeztem egy városba, általában reggel vagy a délelőtt folyamán. Délben munkaebéden vettem részt, azzal ebédeltem, akit a kiadó jelölt ki számomra, aztán jöttek a médiaszereplések, esténként pedig dedikáltam, majd egy késői vacsora következett. Reggel felkeltem, és autóval, repülővel vagy vonattal elmentem a következő városba, ahol ismét elölről kezdtem az egészet. – Újabb mosolyt villantott a lányra. – Mindezt úgy, hogy nem beszélem azoknak az országoknak a nyelvét. Ki hinné, hogy az íróknak komoly állóképességre van szükségük?

– Nem is kétlem. Van olyan ebben az egész hercehurcában, amit szeretsz?

– Az olvasókkal való találkozást imádom. Jó érzés, hogy van egy csomó ember, akik hajlandóak órákig sorban állni, csak hogy elmondhassák nekem, mennyire szeretik a könyveimet.

– Erre nem is gondoltam. Néhanapján én is kapok egy-egy köszönőlevelet, de még sosem állt senki sorba a kedvemért. – Renee kézbe vette az italát. – Nem volt semmi rossz tapasztalatod az olvasókkal? Mintha Stephen King írt volna egy könyvet valami őrült rajongóról…

– Ismerem a regényt, de most nem szeretnék beszélni róla – nevette el magát a férfi. – Nekem csak kedves rajongóim vannak. Például olyanok, akik sokkal többet tudnak a könyveimről, mint én magam, és a cselekményről akarnak beszélgetni, meg arról, mit kellene átírnom, hogy még jobb legyen. Néha könyvötleteket akarnak adni, amiket a lehetséges jogi problémák miatt udvariasan vissza kell utasítanom.

– Nagyon érdekes lehet az életed.

– Nem, nem az. Az időm kilencven százalékában a számítógép előtt ülök, és próbálom kitalálni, mit írjak. Hihetetlenül hosszú időt töltök egyedül, sokszor káromkodások közepette.

Tetszik nekem, gondolta némi meglepetéssel Renee. Korábban nem nagyon beszélgetett Jasperrel, ezért a fantáziájával töltötte ki az űrt – és sokkal inkább a testéről, semmint a személyiségéről fantáziált. Jó volt tudni, hogy a mutatós külső egy valódi, értékes és intelligens embert rejt.

Furcsa, hogy az elmúlt napokban folyamatosan Jasperre gondolt, erre a férfi ma este besétált a Boardroomba, és leült az asztalához. Mintha a sors is azt akarná, hogy egymásra találjanak.

– Mesélj nekem az almás esküvőről! – kérte a férfi közelebb hajolva. – Ugye senki sem öltözik almajelmezbe?

Renee felnevetett.

– Nem, semmi ilyesmitől nem kell tartani. Az almás esküvőnél az alma inkább csak inspiráció. A dekorációra és a színekre van elsősorban hatással. Például a koszorúslányruhák almazöldek lesznek, a menyasszonyi csokorban és az asztalokon lévő virágdíszekben pedig a vadalmáé a főszerep. Az est itala egy almás ízesítésű appletini koktél. Ilyesmikre kell tehát gondolni.

A férfi csak bámult rá kifejezéstelen arccal.

– Fogalmam sincs róla, miről beszélsz.

– Pontosan mit nem értesz?

– Semmit. Leszámítva talán a koszorúslányruhákat. Azt el tudom képzelni. De a többi? Mintha idegen nyelven beszélnél.

– De hát csak voltál már esküvőn!

Jasper újabb kortyot ivott az italából.

– Nem, ami azt illeti, nem voltam. Tizennyolc évesen léptem be a hadseregbe. Egyik barátom sem gondolt akkoriban házasságra. Amikor nagy ritkán eltávozáson voltam a seregből, akkor sem kaptam meghívást egyetlen esküvőre sem. Miután az apám meghalt, és ő volt az egyetlen rokonom, soha többé nem mentem haza. A katonatársaim egy része megnősült, de valahogy olyankor sosem kaptam eltávot, így az ő esküvőjükön sem lehettem jelen.

Most Jasper volt az, aki idegen nyelven beszélt. Renee úgy bámult rá, mint egy földönkívülire.

– Soha nem voltál még esküvőn?

– Nem. Soha.

– Lehetetlen.

– Miért volna az?

– Mert már évek óta itt laksz, és ez a város az esküvőkből él. Egyszerűen felfoghatatlan, hogy még nem láttál esküvőt.

– Pallas és Nick Olaszországban házasodtak össze, amikor pedig Carol és Mathias egybekeltek, épp hivatalos ügyben voltam távol.

A lány rábámult Jasperre.

– Gyere el valamikor az Esküvő Méretre Szabvába, és mutatok neked egy videót! – ígérte. – Szinte az összes variáció szerepel benne esküvő témában, úgyhogy ha azt megnézed, máris szakértőnek érezheted magad.

– De valójában nem leszek az?

A férfi hangja mély volt, és incselkedő. Renee gerincén borzongás futott végig, és azt kívánta, bárcsak olyan nő lenne, aki eltökélten Jasper szemébe néz, és felhívja a lakására. De nem volt ez a fajta nő, és nem is tudott az lenni. Valószínűleg szívesen összegyűrte volna a lepedőt Jasperrel, de még soha nem szexelt olyan férfival, akibe ne lett volna egy kicsit szerelmes, és nem tűnt valószínűnek, hogy ezen hirtelen változtatni tud.

– Ó, nem, az még nagyon messze van! – mondta könnyedén, remélve, hogy a férfi nem hallja a csalódottságot a hangjában.

Mivel Jaspernek fogalma sem lehetett róla, mire gondol, az érzelmei kimutatásával csak még jobban összezavart volna mindent. Egek, férfi-nő viszonylatban még akkor is nehéz eligazodni, ha szó sincs komoly kapcsolatról!

– Szóval te vagy az, aki segít a menyasszonyoknak megtervezni az esküvőjüket, ugye? – kérdezte Jasper.

– Igen, bár jobb, ha a vőlegény is részt vesz a tervezésben. Az Esküvő Méretre Szabva egy esküvőszervező cég saját helyszínnel. Tematikus esküvőkre specializálódtunk. Csináltunk már hercegnős esküvőt, cowboyesküvőt és egy földönkívüli-esküvőt is, ami egy számítógépes játékon alapult, de az még az én időm előtt volt.

– Érdekes.

Renee nem volt benne biztos, hogy Jasper ezt komolyan gondolta, de mindenesetre kedves, hogy ezt mondta. Egymásra néztek, aztán gyorsan elfordultak. Csend támadt, feszült csend, ami kezdett lassan kínossá válni.