Monica McCarty

A Szikla

Monica McCarty

A SZIKLA

A mű eredeti címe

The Rock

Copyright © 2015 by Monica McCarty

First published at Pocket Books, a devision of Simon and

Schuster, Inc.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 775 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Jaminek

Eső, havas eső vagy hó? Mit neked? Köszönöm, hogy az összes könyvemnek te voltál az első olvasója, még akkor is, amikor az élet ezt nem könnyítette meg. Te vagy a legjobb.

A felföldi harcosok

Tor „Harcos” MacLeod: klánfőnök és kiváló kardforgató

Erik „Sólyom” MacSorley: tengerjáró és kiváló úszó

Lachlan „Vipera” MacRuairi: a lopakodás, a beszivárgás és a kimenekítés nagy tudósa

Arthur „Őrszem” Campbell: felderítő és hírszerző

Gregor „Íjász” MacGregor: mesterlövész és íjász

Magnus „Szent” MacKay: hegyi vezető és fegyverkovács

Kenneth „Jég” Sutherland: robbanóanyagok és sokoldalúság

Eoin „Bajnok” MacLean: a kalózharcmodor kiváló stratégája

Ewen „Vadász” Lamont: felderítő és fejvadász

Robert „Haramia” Boyd: az erő embere és a közelharc nagymestere

és

Helen „Angyal” MacKay (született Sutherland): gyógyító

Előhang

Robert the Bruce, azaz I. Róbert 1306 óta, amikor egy legyőzhetetlennek tűnő ellenféllel szemben először szállt harcba a trónért, ismét döntő csatát készül vívni Angliával, amely vagy törvényesíti a királyi címét, és megerősíti Skócia trónján, vagy megfosztja a koronától, és visszahozza az angol uralmat Skóciában.

1313 késő őszére Robert már eléggé biztosan ül a trónon ahhoz, hogy nyomást gyakoroljon az ellenségre. Kiáltványt bocsát ki, amely szerint kitagadja azokat az angolokhoz még mindig hűséges skót nemeseket, akik egy éven belül nem hódolnak be neki. Az angol II. Edward nem hagyhatja figyelmen kívül a fenyegetést. 1313 decemberében ő is közzétesz egy kiáltványt, amelyben összehívja a hadakat 1314 júniusára Berwick-upon-Tweedbe, hogy Skócia ellen vonuljanak.

Jönnek az angolok, Bruce pedig felkészülve akarja várni őket. 1314 döntő fontosságú első hónapjaiban a király megelőző háborút vív: folytatja a portyákat Angliában, hogy finanszírozni tudja a költséges hadviselést, és visszafoglalja a még angol kézen lévő skót várakat. A Roxburgh és Edinburgh várának visszavétele során bemutatott katonai bravúrok később legendássá válnak, és hőssé emelik Bruce két híres hadnagyát, James Douglast és Thomas Randolphot.

Ám e jeles katonák mindezt nem egyedül viszik véghez. A felföldi gárda válogatott harcosai és egy jóval szerényebb származású férfi döntő szerepet töltenek be a végső hajrában, a még hátralévő legfontosabb csata előtt.

Prológus

Skócia, Dél-Lanarkshire, Douglas-vár, 1296. június 1.

Thomas MacGowan – Kicsi Thom, ahogy a faluban mindenki hívta (az apja volt Nagy Thom) – felnézett a torony tetejére, és elfelejtett levegőt venni. Ráadásul kis híján meg is botlott, ami azért is lett volna katasztrófa, mert az apja azt a rendkívül fontos feladatot bízta rá, hogy vigye az uraság kardját. Mivel Nagy Thom hosszú órákat töltött a penge élezésével – amíg az „egy hajszálat is kettévágott volna” – és fényesítésével – amíg „a legapróbb koromfoltot is meg lehetett volna látni benne a fiacskája arcán” –, ha beleejtette volna a sárba, egy hétig sajgott volna a feneke attól, amit azért kap.

Bár nem bánta volna túlságosan. Nagy Thom volt a legjobb kovács a környéken, és Thommy (így hívta az anyja, na de ki az ördög hallott már olyat, hogy egy majdnem kilencéves fiút „kicsinek” nevezzenek) rettentő büszke volt az apja munkájára. Thom MacGowan nem csupán egy közönséges falusi kovács volt, hanem Lord William „Vakmerő” Douglas személyes kovácsa és fegyverkészítője.

De ahogy Thommy felnézett a torony bástyáira, már-már megbocsátotta magának a pillanatnyi figyelmetlenségét, mert valami rendkívüli tünemény miatt akadt el a lélegzete és felejtették el a végtagjai tenni a dolgukat. Olyan ritka szépség volt, amilyet a kisfiú, akit napjai nagy részében apja kovácsműhelyének tüze és korma vett körül, elképzelni sem tudott volna soha. Mintha először látott volna ragyogó ékkövet, addig pedig csupán ércdarabokat ismert volna. Nem kellett tudnia, ki az, ahhoz, hogy tudja, valami különlegeset lát. A lobogó ezüstszőke haját, ahogy megcsillant rajta a fény, apró arcának hófehér tökéletességét, ragyogó aranyszín ruháját. Thommyt elkápráztatta a látvány. Elkápráztatta a lány.

– Egy hercegnő? – kérdezte áhítattal, amikor végre meg tudott szólalni.

Az apja jóízűen felnevetett, és tarkón legyintette a fiút.

– Számodra akár az is lehetne, fiam. Ő az uraság leánykája, Lady Elizabeth. Nem emlékszel...? – A kovács ingatta a fejét. – Túl fiatal voltál még, amikor a család négy évvel ezelőtt elköltözött Berwick várába. Akkor még szinte csecsemő volt. De most, hogy az úr kiszabadult Edward börtönéből... – Nagy Thom kiköpött, ahogyan minden alkalommal az angol király nevének említésekor – ő és a fivérei visszatértek az apjukkal és Lady Eleanorral, hogy újra itt éljenek.

Thommy tudta, hogy Sir William őrizte Berwick várát, amikor Edward megtámadta a várost, és skótok ezreit mészárolta le. A földesúr ellene szegült, amiért a király börtönbe vetette. De kiengedték, miután aláírta a hűségnyilatkozatot, amelyet minden skót lordnak el kellett látnia a kézjegyével.

A gondolatra, hogy egy ilyen gyönyörű teremtés él közöttük, Thommy szeme elkerekedett.

Lehet, hogy az apja volt a legnagyobb termetű ember a faluban, kőkemény izmokkal, amelyeket az acél formára kalapálásával szerzett, de nem volt ostoba. Még mindig mosolygott, ám sötétkék szemét éppen eléggé összehúzta, hogy Thommy megértse a figyelmeztetést.

– Tartsd magad távol tőle, fiam! Az a kislány nem a magadfajtának való. Lehet, hogy anyád egy lovag lánya volt, de te egy kovács fia vagy. Olyan távol állsz a nemességtől, mint ide annak a toronynak a teteje. Lehet, hogy szeretsz sziklát mászni, ám olyan magasra sosem fogsz tudni felkapaszkodni.

A kovács jót kacagott a saját tréfáján, és taszított egyet Thommyn, hogy folytassa az utat.

Ám a fiú úgy gondolta, hogy az apjának nincs igaza. Meglehetősen jó sziklamászó volt.

Szent Iván-éj

– Miért sírsz?

A kislány hangja váratlanul érte. Thommy felnézett, pislogott, a karjával takarta el a szemét, mintha hirtelen egy napsugár hatolt volna át a sötét felhőkön.

A néhány héttel korábban látott kis hercegnő volt az a toronyból, Elizabeth kisasszony.

– Nem sírok! – A fiú dühösen megtörölte a szemét a kézfejével, miközben a szégyen forró pírja kúszott az arcára.

A lány egy hosszú pillanatig fogva tartotta a tekintetét. A szeme nagy volt, kerek és megdöbbentően kék. Közelről nézve a vonásai még tökéletesebbnek tűntek, mint amilyenre Thommy emlékezett, kicsik és finomak voltak az imádni való, szív alakú arcán. Két vastag hajfonatát koszorúba fonták a feje körül, és egy hosszú, rózsaszín szalaggal kötötték össze, amely illett a ruhájához. A fiú még soha nem látott rózsaszínű ruhát. Az anyaga is furcsa volt. Nem sprőd, mint a gyapjú, hanem puha és csillogó. A legszívesebben megérintette volna, de csupa korom és piszok volt a keze.

Már nem volt senki, aki emlékeztette volna, hogy meg kell mosnia.

Ettől a gondolattól szomorúság fogta el, és mogorván pillantott a lányra, hátha sikerül elriasztania. Egyáltalán miért törődik holmi kék szemekkel és rózsaszín ruhákkal? Az anyja meghalt, és soha többé nem láthatja.

Thommynak el kellett fojtania a szeme mögött gyülekező forróságot. Soha életében nem érezte még magát ennyire megalázva. Egy mindjárt kilencéves fiú nem sír, legkevésbé azért, mert holmi lány, kiváltképp egy olyan gyönyörű teremtés, mint Lady Elizabeth, pityergésen kapja. A legszívesebben bekúszott volna egy szikla alá, hogy ott haljon meg.

A lány azonban fittyet hányt a figyelmeztetésre, és letelepedett mellé.

Thommy a falun át kanyargó folyó partján ült, távol – és ahogy ő hitte, láthatatlanul – a Szent Iván-éji ünnepségektől. De a messzeségből odahallatszott a mulatozás tompa zsivaja.

– Miért úszott át a hal a folyón?

A fiút annyira megdöbbentette a kérdés, hogy beletelt egy kis időbe, mire megszólalt.

– Nem tudom.

Elizabeth elmosolyodott, felfedve egy széles rést a két első foga helyén.

– Mert nem mehetett ki a partra.

Alig fejezte be a mondatot, kitört belőle a kacagás. Thommy nem tartotta túl viccesnek a találós kérdést, mégis önkéntelenül elmosolyodott, amikor látta, hogy a kislány milyen jól szórakozik.

Miután végre elcsendesedett, meglepő nyugalomban üldögéltek néhány percig. Thommy nem sokat tudott a lányokról, de szokatlannak tűnt, hogy egyikük ilyen szótlan tud lenni. Néhány barátjának volt kishúga, és azoknak be nem állt a szájuk.

Nyár lévén Thommy nem viselt cipőt, és a folyópart iszapját túrta a lábával, miközben a gyorsan tovafutó hullámokat figyelték. Csak akkor hagyta abba, amikor a lány utánozni kezdte, és a finom bőrtopánja sáros lett.

– Hány éves vagy? – kérdezte tőle.

– Hat. És te?

A fiú kidüllesztette a mellkasát.

– Majdnem kilenc.

A lány összeráncolta az orrát. Apró orra volt, ezért csak egy-két ránc fért el rajta, mégis aranyosnak hatott.

– Mikor van a születésnapod? – kérdezte.

– November huszonharmadikán.

Elizabeth elvigyorodott, Thommy pedig megint zavarba jött. Addig még teljes öt hónap volt hátra.

A lány hallgatott egy darabig, majd megkérdezte:

– Nem szereted a vásárt?

A kérdésben rejlő finom tapogatózástól a fiú megmerevedett, és mogorva grimaszt vágott. Nem akart erről beszélni. Már éppen azt akarta mondani a lánynak, hogy úrhölgy ide vagy oda, menjen és hagyja őt békén, amikor az arcára pillantva minden dühe elillant. Elizabeth nem kíváncsiskodott, csak kedves akart lenni.

Thommy felvett a földről egy lapos kavicsot, és behajította a folyóba. Az kettőt is ugrott, mielőtt elsüllyedt volna.

– Múlt vasárnap meghalt az anyukám.

Érezte magán a lány tekintetét, de nem nézett fel, nem akarta látni a sajnálkozását.

– Biztosan nagyon hiányzik neked.

Thommy bólintott, a torkát ismét forróság szorította el. Rettenetesen hiányzott neki az anyja, az a gyönyörű, mosolygós nő, aki olyan odaadással szerette a férjét és a fiait. Ám ez nem volt mentség arra, hogy bőgjön, mint egy csecsemő.

Elizabeth bizonyára olvasott a gondolataiban, mert a fiú gyengéd érintést érzett a karján, mintha egy pillangó szállt volna le rá és tárta volna szét a szárnyait. Az érzés különös melegséggel vette körül, ami egy pillanatra az anyja ölelésére emlékeztette.

– Én sosem ismertem az anyámat, mégis hiányzik.

Tommy értetlenül ráncolta a homlokát.

– Nem ismerted?

A lány megrázta a fejét, lenszőke haja úgy lengedezett a válla körül, mint egy ezüstből és aranyból szőtt fátyol.

– Meghalt, amikor engem szült.

– Az én anyám is szülés közben halt meg. – A fiú kis szünetet tartott. – Amikor az öcsém született.

Elizabeth biztos kihallott valamit a hangjából.

– Az öcséd nem tehet róla – jegyezte meg halkan.

Thommy felszisszent. Rémülten bámult a lányra, amikor rájött, mit mondott.

– A bátyám is engem hibáztatott, amikor kicsi voltam. – Azok a nagy kék szemek egyenesen rászegeződtek. – De már megbocsátott.

– Nem volt mit megbocsátania, nem a te hibád volt. – A válasza önkéntelenül jött, de Thommy már akkor tudta, hogy komolyan gondolja, amikor kimondta. Nem a lány tehetett róla, ahogy az ő kéthetes öccse sem.

Valaki Elizabeth nevét kiáltotta, mire ő vágott egy grimaszt, ismét elfintorodott, és durcásan lebiggyesztette a száját.

– A nevelőnőm. Jobb, ha megyek. Örültem a találkozásnak...

– Thom vagyok – mutatkozott be a fiú. – De mindenki Thommynak hív. – Valamiért nagyon fontosnak érezte, hogy ez a lány soha ne gondoljon rá „kicsiként”.

– Én Elizabeth vagyok – mondta a lány. – De szólíthatsz Ellának, hiszen most már jó barátok vagyunk.

Thommy bólintott, és igyekezett elrejteni a mosolyát. A lány aranyos volt ugyan, de majdnem kilencéves fiúk nem barátkoznak hatéves kislányokkal, különösen nem olyanokkal, akik úgy festenek, mint egy hercegnő.

A lány olyan gyorsan ugrott talpra, hogy megcsúszott volna a sárban, ha Thommy el nem kapja a karját.

– Óvatosan – intette. – Még elesel és megsérülsz.

Elizabeth úgy nevetett, mintha ez lenne a legviccesebb dolog, amit valaha hallott, majd elrohant, hogy megkeresse a nevelőnőjét.

A fiú nézte, ahogy elszalad, és rájött, hogy amióta az apja lesújtva közölte vele az anyja halálhírét, most először érezte úgy, mintha az őt körülvevő sötét felhők kissé eloszlottak volna.

Egy hónappal később

Thommy éppen szólni akart Joannának – már nem először –, hogy igyekezzen, mert le fognak maradni a többiektől, amikor meghallotta a lány hangját.

– Szia, Thommy!

Megfordult, és Lady Elizabetht pillantotta meg. Látta, amikor a lány megérkezett a templomba a családjával, köztük azzal a vele egykorú, fekete hajú fiúval, aki bosszúsan igyekezett feléjük a tömegben.

– Szia! – köszönt Thommy bizonytalanul, tudatában annak, hogy a vasárnapi istentisztelet után a templomkertben ácsorgó falubeliek őket figyelik, és valószínűleg azon töprengenek, miért beszélget a kisasszony a kovács fiával.

– Ella vagyok – mutatkozott be a lány Joannának, aki hasonló tekintettel bámult rá, mint Thommy, amikor először látta őt.

– J-j-o-anna Dicson – nyögte ki végül, majd sietve hozzátette: – Úrnőm.

– Csak Ella. Te vagy az udvarmester lánya?

Joanna némán bólintott.

A sötét hajú, viharos tekintetű fiú odalépett Elizabeth mögé.

– Mit művelsz, Ella? Nem szaladhatsz el csak úgy!

A lány felsóhajtott és az égre emelte a szemét. Thommy sejtette, hogy néhány év múlva ezt a röpke mozdulatot mesteri szemforgatássá fejleszti.

– Ő a bátyám, Jamie. – Elizabeth a fiú felé fordult, aki egy-két centivel magasabb lehetett Thommynál (aki már így is akkorára nőtt, mint a nála két-három évvel idősebb fiúk). – Csak köszöntem Thommynak és – Jo felé fordult – Joannának.

Thommy is Jóra pillantott, és értetlenül ráncolta a homlokát. Mi baja van a lánynak? Úgy bámulta az ifjú lordot, mintha az egyike lenne azoknak a lovagoknak, akikről azok a buta mesék szóltak. Aztán még inkább elmélyültek a barázdák a homlokán, amikor rájött, hogy az úrfi ugyanolyan ostoba képpel bámul vissza rá.

Thommy védelmezőn a lány elé lépett. Joanna néha idegesítő volt, például aznap, amikor ő úszni akart menni a többi fiúval, Jo pedig az anyja füle hallatára megkérte, hogy hadd mehessen vele. De amióta az anyja meghalt, Jo anyja nagyon kedvesen bánt Thommyval, így ő nem tudott nemet mondani.

Thommy mozdulatát látva Jamie homloka is ráncba szaladt. Visszafordult a húgához.

– Honnan ismeritek egymást?

Thommy teste megfeszült.

Ella a bátyjához fordult, és elmosolyodott.

– A múlt hónapban találkoztunk a vásáron. Thommy kapott el, amikor majdnem elcsúsztam a sárban.

Thommy kifújta a levegőt, amelyről észre sem vette, hogy visszatartotta. Annál, hogy Lady Elizabeth látta őt sírni, már csak az lehetett volna rosszabb, ha a lány ezt másoknak is elárulja. Találkozott a tekintetük. Elizabeth megőrizte a titkát, és ez összekötötte őket.

Jamie megcsóválta a fejét, és gyengéden megsimogatta a húga haját.

– Hát ez nem újdonság, Ella. Le kell szoknod a rohangálásról! Egy nap majd nem lesz senki a közelben, hogy elkapjon, és valami bajod esik.

Thommy most már értette, miért nevetett Ella a múltkori figyelmeztetésén. Úgy tűnt, nála nem számított szokatlannak az ilyen baleset.

A lány rá sem hederített a bátyjára.

– Hová mész? – kérdezte Thommytól.

– Az arnesallochi vízeséshez, úszni a falubeli fiúkkal.

– Megkértem, hogy vigyen el engem is – kotyogott közbe Joanna.

– Engem meg Jamie megtanít lovagolni az új pónimon – tódította Ella.

A két fiú együttérző pillantást váltott egymással. Úgy látszik, nem Thommy volt az egyetlen, akinek a nyakába sózták a fiatalabb testvérét – vagy Jo esetében a majdnem testvérét. Amióta az eszét tudta, ismerte a lányt, és mivel Joanna szinte állandóan nyúzta valamiért, gyanította, hogy ez nagyjából olyan, mintha a húga lenne.

– Szeretnétek velünk jönni? – kérdezte Ella. – Elhozhatnátok a lovaitokat, és akkor együtt lovagolhatnánk.

Kínos csend támadt, amelyet végül Jo tört meg.

– Nekünk nincsenek lovaink. Mi Thommyval nem tudunk lovagolni.

Ella tanácstalan arcot vágott.

– Nem tudtok? – Vádló tekintettel nézett a bátyjára. – Nem azt mondtad, hogy minden lovagnak tudnia kell lovagolni?

Jamie megrázta a fejét.

– De igen. Csakhogy Thommy nem lesz lovag. Ő is kovács lesz, mint az apja.

Thommyt meglepte, hogy a fiatal lord tudja, kicsoda.

– Úgy érted, hogy neked nem kell egész nap gyakorolnod egy fakarddal, mint Jamie-nek?

Thom megrázta a fejét.

– Néha azért nézhetem, ahogy apám dolgozik rajtuk. Mármint az acélkardokon – tisztázta gyorsan.

– Hamarosan én is kapok egy acélkardot – dicsekedett Jamie Joannára pillantva.

– Esetleg te csinálsz majd egyet Jamie-nek? – kérdezte Thommytól Ella.

A fiú megvonta a vállát, nem akarta bevallani, hogy egyelőre csak a szenet hordja és a fújtatót kezeli.

– Lehet. – Megfogta Joanna karját, tudva, hogy erővel kell elrángatnia onnan. – Gyere, Jo! Mennük kell.

A lány ellenállt, és mielőtt Thommy megakadályozhatta volna, megkérdezte a két Douglas testvért:

– Van kedvetek velünk jönni?

– Persze – vágta rá Ella olyan gyorsan, hogy a fiúnak kétsége sem volt afelől, hogy erre a meghívásra várt. A kislány a bátyja felé fordult, aki nem tűnt ennyire biztosnak a dologban. – Holnap is elmehetünk lovagolni. Ma olyan meleg van. – Újra Joannára nézett. – Én nem tudok úszni, de Jamie igen.

– Én sem tudok – vallotta be Joanna.

– Szívesen megtanítalak – ajánlkozott Jamie.

Ella úgy nézett a bátyjára, mintha annak hirtelen egy második feje nőtt volna.

– Hogy lehet, hogy amikor én kérlek rá, mindig azt mondod, hogy a lányoknak nem kell tudniuk úszni?

Thommy igyekezett nem nevetni a másik fiú elvörösödő arcán, amelyen világosan állt az üzenet: „Ezért később még megfojtalak.” Nagyon örült, amiért neki nem volt húga.

A lányok azonban nem vették észre Jamie zavarát. Joanna, aki egy évvel idősebb volt Ellánál, már tökéletesítette a szemforgatást, amit most Thommyra pillantva be is mutatott.

– Thommy ugyanezt mondja, amikor megkérem, hogy tanítson meg mászni – mondta Ellának. – A Sandford melletti sziklákon szokott mászni a falubeli fiúkkal. De ő az egyetlen, aki fel tud kapaszkodni az Ördögcsúszdára.

– Tényleg? – Ella elkerekedett szemmel nézett Thommyra, mint valami megelevenedett hősre a bárdok meséjéből.

Talán mégsem lenne olyan rossz, ha lenne egy húgom, gondolta a fiú, már ha Jo állandóan így beszélne róla.

Jo bólintott, majd Jamie-hez fordult.

– Te is tudsz mászni?

– Persze – felelte a fiú, mintha meglepte volna, hogy ez egyáltalán kérdéses lehet.

Thommy csodálkozott, hogy Jamie finom kabátjának varrása nem reped szét, úgy kidüllesztette a mellét.

Ella furcsán nézett a bátyjára, és kinyitotta a száját, mint aki vitatkozni akar, ám Jamie megelőzte.

– Na, akarsz menni, vagy sem, Ella?

A kislány boldogan felujjongott, és belekarolt Jóba. Úgy indultak el vidáman szökdécselve, mintha világéletükben ismerték volna egymást, esélyt sem adva Jamie-nek, hogy meggondolja magát.

A két fiú egymásra nézett, lemondóan megrázták a fejüket, mintha azt mondták volna, „Lányok!”, majd követték őket.

Még mielőtt véget ért a nap, kiderült, hogy nem csak a két lány barátkozott össze gyorsan.

A fiúk úszkáltak néhány órát a patakban, miközben Jo és Ella a parton ült, a lábujjuk hegyét a vízbe dugva, majd az egyik falubeli fiú, Iain, a poroszló fia azt javasolta, hogy játsszanak bújócskát.

A nagy, boltozatos lombozatú tölgyfákból, lápi nyírfákból és mogyorófákból álló, páfránnyal és mohával benőtt, sűrű erdő ideális hely volt a játékra, és rengeteg búvóhellyel szolgált. Meleg tavasz volt, különben a földet tündérvirágok szőnyege borította volna. A kékeslila, harang alakú virágok voltak Thommy anyjának a kedvencei.

Thommy már sokszor játszott ilyet, Jamie-nek azonban el kellett magyarázni a szabályokat. Kiválasztanak egy hunyót, akinek el kell takarnia a szemét, és százig számolnia, miközben a többiek mind elbújnak. Ha vége a számolásnak, a többi fiú már nem mozdulhat, a hunyó pedig a keresésükre indul.

Jamie, aki láthatóan bízott a nyomolvasási képességében, önként jelentkezett hunyónak. Ekkor kezdődött a baj, mivel Ella, aki láthatóan nem volt hozzászokva ahhoz, hogy kizárják valamiből, tiltakozott az ellen a szabály ellen, hogy a lányok nem játszhatnak. Ámbár ez valójában nem is volt szabály, mert egészen idáig nem volt szükség rá: a falu összes lánya tisztában volt azzal, hogy nem vehet részt a játékban.

– De ez nem igazságos! – tiltakozott Ella, angyalarcán meglepően csökönyös arckifejezéssel. – Én vagyok a legkisebb, ezért mindenkinél jobban el tudok bújni.

A fiúk úgy néztek egymásra, mintha a lány megbolondult volna. Tudvalévő volt, hogy a lányok nem jobbak a fiúknál. Ösztönösen Jamie-re pillantottak, hogy csináljon valamit. Normális esetben Thommyra néztek volna, ő azonban az adott körülmények között szívesen átadta a vezető szerepet.

Jamie megpróbálta érvekkel meggyőzni a húgát, de amikor ez nem vált be, bosszús lett, és egyszerűen közölte vele, hogy ez a szabály, és ha nem hajlandó betartani, akkor hazamennek.

Ez hatott. Ella becsukta a száját, összeszorította az ajkát, mintha citromba harapott volna, és a karját dühösen összefonva maga előtt egy sziklára huppant. Láthatóan csökönyös kis teremtés volt.

A többi fiú szemlátomást megkönnyebbült, Jamie pedig igyekezett úgy tenni, mintha kétsége sem lett volna a húga engedelmessége felől, ám Thommy látta, hogy fellélegzett.

Jo, akire általában lehetett számítani, mert észszerűen viselkedett, most meglepően hangosan ágált az új barátnője mellett, csalódott pillantást vetett Jamie-re (akinek láthatóan leáldozott a csillaga), és leült Ella mellé, hogy megvárják a játék végét.

Legalábbis ezt kellett volna tenniük, de amikor Thommy és Jamie a bújócska végeztével értük ment (Jamie helyesen becsülte fel a nyomolvasási képességét), a lányok eltűntek. Ella nemcsak makacs, de nyilvánvalóan akaratos is, gondolta Thommy.

Először inkább bosszankodtak, mint aggódtak. A többi fiú hazament, így ő és az ifjú lord szétváltak, Jamie a húgának, Thommy pedig Jónak kiabált mindenféle fenyegetéseket.

Ő néhány perc múlva meg is találta Joannát. A lány jó rejtekhelyet választott egy moha lepte, kidőlt fa alatt, de elárulta a kilógó szoknyája, amelyet elfelejtett teljesen elrejteni.

Sokkal tovább tartott Ellát megtalálni. Valójában nem is ők találták meg. Jamie-nek végül az az okos ötlete támadt, hogy azt kiabálja, Elizabeth nyert, most már előjöhet. Egy pillanattal később halk kiáltást hallottak.

Amikor Thommy rádöbbent, honnan jön, rettegés mart a szívébe.

Megfakult a nap fénye, amikor a hatalmas, öreg tölgy koronájába felnézve megpillantotta az aprócska lányt, aki úgy tizenöt méterre fölötte kuporgott egy ágon. Uram irgalmazz, hogy a csodába mászott fel olyan magasra?

Felfordult a gyomra, mintha egy pohár savanyú tejet ivott volna, amikor arra gondolt, mi történne, ha a lány lezuhanna.

– Az isten szerelmére, Ella, mit csinálsz ott? – kiáltotta Jamie. – Gyere le, mielőtt kitöröd a nyakad!

Thommy mintha szipogást hallott volna.

– Nem tudok. Itt ragadtam.

– Hogy érted, hogy ott ragadtál? – értetlenkedett Jamie. – Csak mássz lefelé ugyanúgy, ahogy felfelé mentél.

– Nem emlékszem, hogy csináltam.

Ella elsírta magát, és Thommy nem bírta tovább.

– Majd én lehozom.

Jamie megrázta a fejét.

– Én megyek. Az én húgom – szögezte le a tényt, amelytől ezúttal nem tűnt különösebben boldognak.

Jo rémülten nézett rá.

– Biztos vagy benne? Kezd sötétedni, és Thommy a falu legjobb mászója...

Thommy összerezzent. Elég idős volt már, és maga is elég büszke ahhoz, hogy megértse, Jamie most már a világ minden kincséért sem fog meghátrálni. Jo akaratlanul épp az imént hajította elé a kesztyűt. Jamie volt az ifjú lord, elképzelhetetlen volt, hogy egy falusi fiú lekörözze, különösen egy lány előtt, akit le akart nyűgözni.

Jamie kibújt a bársonykabátjából, és elkezdett felfelé mászni. Thommy és Jo csendben figyelte, ahogy az alsó ágak labirintusában keresgéli az utat. A lombkoronában olyan sötét volt, hogy Thommy alig látta Jamie-t, amikor az nagyjából félúton lenézett és megállt.

– Mi történt? – tudakolta Joanna aggodalmas tekintettel. – Miért állt meg? Miért nem mozdul?

– Nem tudom – hazudta Thommy. Nem árulta el a lánynak, hogy Jamie-nek valószínűleg inába szállt a bátorsága. A fiúk nem szeretik a lányok orrára kötni az ilyesmit. Ledobta magáról a durva gyapjúból készült zekét, és elindult utánuk a fára.

Amikor odaért Jamie-hez, a fiú arca sápadt volt, az ajkai pedig egészen elfehéredtek, olyan erősen összeszorította őket. Olyan volt, mintha kővé dermedt volna. Akadtak fiúk, akik nem bírták a magasságot. A leendő Lord Douglas nyilvánvalóan közéjük tartozott.

Ella még mindig elég magasan volt fölöttük, de biztosan látta, hogy Jamie megállt, mert azt kérdezgette, hogy mi a baj, miért nem mozdul, és mivel a bátyja nem válaszolt, egyre aggodalmasabb lett.

– Jól van! – kiáltott fel neki Thommy. – Elakadt, ennyi az egész.

A tekintete találkozott Jamie-ével. Látta, hogy a fiúban félelem és büszkeség viaskodik.

– Szólnom kellett volna, hogy ne nézz lefelé – mondta neki. – Lefogadom, hogy még soha nem voltál ilyen magasan.

Jamie óvatosan megrázta a fejét.

– Legközelebb majd együtt jövünk fel, lassabban, hogy megszokd.

Jamie kipréselt magából egy gúnyos kacajt, és Thommy gyanította, hogy egy ideig nem fog újra fára mászni.

– Mi történik odafent? – érdeklődött Jo lentről.

A lány hangja azonnal hatott Jamie-re. A félelme részben elpárolgott, és feszülten nézett Thommyra, mintha arra számított volna, hogy a fiú meg fogja szégyeníteni.

– Semmi – kiáltott vissza Thommy. – Beleakadt egy ágba a tunikája, ennyi az egész.

Jamie láthatóan megnyugodott. Hálásan bólintott, és Thommy tudta, hogy ettől a naptól fogva ez a közös titok fűzi össze őket, ahogy ez ilyenkor lenni szokott.

Segített Jamie-nek lemászni, arra utasítva a fiút, hogy először forduljon szembe a fa törzsével, majd lassan és óvatosan ereszkedjen le a következő ágra, ő pedig szükség esetén ott volt, hogy irányítsa.

Amikor Jamie elég közel ért a földhöz, hogy leugorhasson, Thommy visszakapaszkodott az ágakon oda, ahol Ella várta.

– Jól vagy? – kérdezte tőle.

A lány bólintott. Látszott rajta, hogy fél, de a bátyjához hasonlóan igyekezett nem mutatni. Ami azonban jobban aggasztotta Thommyt, az Elizabeth könnyektől csillogó szeme és remegő alsó ajka volt. A fenébe is, csak nehogy elkezdjen sírni!

– Hogy is volt az a vicc, amit a múltkor meséltél? A halról és a folyóról?

Kis mosoly derengett fel a lány szája szélén.

– Úgy érted, a partról?

A fiú bólintott.

– Tudsz többet is?

A remegés elmúlt – hála az égnek –, és egy fülig érő, foghíjas mosolynak adta át a helyét.

– Neked tetszenek? Jamie már nem bírja hallani őket. Szerinte ezek mind ostoba, dedós viccek.

Thommy közelebb hajolt Ellához, és suttogva felelt, noha erre nem volt semmi szükség.

– Nekem elmondhatod őket. Nem bánom. De előbb szeretném, ha egy kicsit közelebb csúsznál, hogy le tudjalak segíteni arról az ágról.

A lány gondolkodás nélkül megtette, amit kért, de közben a ruhája beleakadt egy ágba. Kinyújtózott, és teljes súlyával rátámaszkodott a vékony ágra, hogy megpróbálja kiszabadítani. Thommy figyelmeztetni akarta, de elkésett.

Az ág nem tört el, de a recsegő hang és a hirtelen mozdulat megijesztette Ellát. A lány elveszítette az egyensúlyát.

Thommy szíve összeszorult, és kihagyott egy ütemet. Kiabált valamit, de csak annyit lehetett érteni, hogy „Ne!”.

Minden nagyon gyorsan történt, Thommy mégis lassítva látta. Ella hátraesett, ő pedig utána vetette magát. Valahogy sikerült elkapnia a derekát és megragadnia a fölötte nyúló ágat. Ám a sikoltozó, rémült kislány, akit az oldalához szorított, őt is kibillentette az egyensúlyából a törékeny ágon, amelyen bizonytalanul balanszírozott.

Thommy egy szörnyű pillanatig azt hitte, hogy mindketten a földre zuhannak, de olyan erősen a kéregbe vájta az ujjait, hogy égett a karja, és néhány másodpercnyi gyomorszorongató küzdelem után sikerült mindkettőjüket egyensúlyba hoznia.

Érezte, milyen vadul kalapál a lány szíve az övé fölött, miközben egy pillanatig mozdulatlanul állt, és hagyta, hogy a sajátja lelassuljon.

Ella rezzenéstelen tekintettel nézett a szemébe. Thommy még soha nem volt ennyire közel egy lányhoz sem. Vajon mindnek ilyen tiszta és friss illata van, mint a tavaszi eső után a vadvirágoknak?

Jo és Jamie bizonyára mindent látott lentről, mert Thommy most hirtelen felfigyelt a kiabálásukra.

– Jól vagyunk – kiáltott vissza sokkal nyugodtabb hangon, mint amilyennek érezte magát. – Ella erősen kapaszkodik, és egy perc múlva lent leszünk. – A lányhoz fordult. – Meg tudod csinálni?

Ella némán bólintott, még mindig túlságosan meg volt rémülve ahhoz, hogy beszélni tudjon.

– Rendben. Most karold át a nyakam, és a lábad fond a derekam köré, hogy szabadon használhassam a kezem.

A lány egy pillanatra elbizonytalanodott, de aztán felderült az arca.

– Apám néha így hordoz a hátán.

Thommy visszamosolygott rá. Kis korában az ő apja is ugyanezt tette vele.

– Igen, pontosan úgy, csak nem a hátamon, hanem a hasamon leszel.

Ella visszahúzta a fiú oldalába fúródó cicakarmait, hogy Thommy segíthesse a helyére manőverezni.

– Erős vagy – jegyezte meg elismerően a lány. – Jamie szerint már túl nagy vagyok ahhoz, hogy cipeljen.

Thommynak ugyanez járt a fejében (annak ellenére, hogy minden reggel szénnel megrakott, nehéz kosarakat cipelt a kovácsműhelybe), de az Ella szemében tükröződő csodálat erőt adott neki.

– Ugyan már, egy ilyen kislány? Nem nyomsz sokkal többet, mint apám kalapácsa. Na és mi van azokkal a viccekkel, amiket el akartál mondani?

A következő néhány percben, miközben a mohával borított ágak labirintusán keresztül visszamászott a földre, bárgyú viccek áradata zúdult rá egy feneketlennek tűnő kútból. Nem voltak valami mulatságosak, de Thommy igyekezett a megfelelő pillanatban nevetni.

Amikor végül leugrott az utolsó ágról, minden porcikája remegett a kimerültségtől. De sikerült. A lány biztonságban volt.

– Ez jó móka volt! Megismételjük?

Thommy próbált uralkodni magán, hogy ne nyögjön fel, miközben Jamie dühös kiabálásba és káromkodásba kezdett, ahogy Thommy apja szokott, amikor a fiú megégeti magát.

Thommy megkönnyebbülésében önkéntelenül magához szorította a lányt, mielőtt átadta volna a bátyjának, aki mintha nem tudta volna, hogy megrázza vagy megölelje Ellát.

Ám Ella még annyi ideig Thommyba kapaszkodott, hogy egy apró csókot nyomjon az arcára, és a fülébe súgja:

– Jamie tévedett, te egy igazi lovag vagy, és ha nagy leszek, hozzád megyek feleségül.

Thommyt annyira megdöbbentette ez a kijelentés, hogy hirtelen azt sem tudta, mit mondjon. Kacagnia kellett volna, a dolog ugyanolyan nevetséges volt, mint a viccek, amelyekkel a lány traktálta. Nemcsak azért, mert ő csupán kilencéves volt, Ella pedig hat, hanem mert a lány kastélyban élt és aranykarikákat viselt a hajában. Ezzel szemben ő egy kétszobás, nádtetős házikóban lakott, amelyet jószágokkal osztottak meg az állatok melege miatt, és még egy rendes pár cipője sem volt télire.

De nem nevetett. Ehelyett valami összeszorította a mellkasát. Olyan érzés volt, mintha vágyakozna valami után, amiről tudta, hogy soha nem lehet az övé. Egy pillanatra azonban megengedte magának, hogy eltűnődjön, vajon lehetséges lenne-e mindez.

Tévedés volt, ahogy ezt az apja az elkövetkező években sokszor a fejébe is verte. Ám Thommy soha nem felejtette el azokat a könnyedén kimondott szavakat, amelyeket egy kis hercegnő súgott a fülébe, és amelyek miatt a keresztény világ legnagyobb lovagjának érezte magát. A szavakat, amelyek olyan fiúvá tették, akinek nincs joga az álmokhoz.

Első fejezet

Dél-Lanarkshire, Douglas, 1311 februárja

Thom (már senki sem hívta kicsinek) eleget várt. Még utoljára lesújtott a kalapáccsal, majd óvatosan félretette a forró pengét.

A keze fejével letörölte a homlokáról a verejtéket és a piszkot, majd kibújt a bőrkötényéből, és felakasztotta az ajtó melletti fogasra.

– Hová mész? – nézett fel az apja a forró fémdarabról, egy csúnyán behorpadt sisakról, amelyen dolgozott. Az angolnak, aki egykor viselte, bizonyára komiszul sajoghatott a feje. Már ha egyáltalán életben maradt.

– A folyóhoz mosakodni – felelte Thom.

Az apja a homlokát ráncolta, sötét vonásait még sötétebbé tette a koszréteg, amely az egész napos munka során rakódott rá a tűz mellett. Mindennap, negyven éven át.

Bár már nem ő volt a legmagasabb férfi a faluban (Thom majd’ tíz évvel ezelőtt megelőzte), Nagy Thom még mindig a legizmosabbnak számított, és ha még néhány évig lengeti a fia a kalapácsot, ezt a címet is át kell adnia neki. A két férfi külsőre nagyon hasonlított egymásra, ám minden más tekintetben különböztek.

– Még bőven van idő a vacsoráig – mutatott rá az apja. – Wilton kapitány türelmetlenül várja a kardját.

Thom összeszorította a fogát. Bár Douglas lakóinak nem volt más választásuk, mint belenyugodni a váruk angol megszállásába – a jelenlegi Lord Douglasszel, a hírhedt „lázadóval” együtt –, ez nem jelentette, hogy neki ugrania kellett volna a parancsukra.

– A kapitány majd vár, ha rendes munkát akar.

– De az ezüstje nem várhat. A szerszámokat nem osztogatják ingyen.

Bár a hangjában nem volt semmi elmarasztaló, Thom tudta, mire gondol az apja. Nem lett volna olyan nagy szükségük a pénzre, ha ő nem ilyen makacs. Annyi ezüstön ült, pontosabban aludt, amennyiből pótolni lehetett volna a szerszámokat, bővíteni a műhelyt, és inasokat is fel lehetett volna venni. De ez az apja álma volt, nem az övé. Az anyja kis vagyont hagyott rá, és Thom nem volt hajlandó lemondani róla vagy a vele járó lehetőségről.

Egyáltalán nem lett volna szükségük pénzre, ha a jelenlegi Lord Douglas nem azzal lett volna elfoglalva, hogy „sötét” tettekkel szerezzen hírnevet magának, és ehelyett azokra gondolt volna, akikre miatta sújtott le az angolok bosszúja. Thom megpróbálta visszaszorítani a keserűség és a düh hullámát, amely az egykori barátjára gondolva elöntötte, de olyan reflexszerűvé vált, mint a kalapács lendítése.

Legutóbb, amikor Sir James „Fekete” Douglas megpróbálta megszabadítani az uradalmát az angoloktól – nagyjából egy éve, amikor a falak biztonságából csapdába csalta az akkori őrzőt, Lord Thirlwallt, de nem sikerült bevennie a várat –, a megmaradt helyőrség a falusiakon torolta meg a dolgot, akiket a lázadók segítésével vádoltak.

„A háború jót tesz az üzletnek”, szerette mondogatni a kovács. Kivéve, amikor nem. „Nagy” Thom MacGowan sosem szégyellte a Douglas uraságok iránti hűségét, amiért egy kis híján lerombolt kovácsműhellyel és a legdrágább szerszámaival fizetett. Olyan szerszámokkal, amelyek most valószínűleg egy angol kovácsműhelyben tettek szolgálatot.

Szerencsére a Thirlwallt váltó helyőrség parancsnoka, De Wilton igazságosabb embernek tűnt. Nem hibáztatta a falusiakat a rebellis földesuruk tetteiért, és ő meg az emberei gyakran megfordultak a falu kovácsánál, vagy ahogy a facégér nem túl fantáziadúsan hirdette, a kovácsműhelyben. Lehet, hogy Thom apja nem szerette az angolokat, az ezüstjüket azonban szívesen elfogadta, különösen, mivel nekik egyedi áron dolgozott.

– Hamarosan befejezem – ígérte Thom. – És Johnny már majdnem végzett a páncéllal, nem igaz, fiú?

A tizennégy éves öccse bólintott.

– Még néhány szegecs, és olyan lesz, mintha új lenne. – Elvigyorodott, a fogai fehéren villantak a kormos arcán. – Jobb, mint az új.

Thom visszamosolygott rá.

– Ebben nem kételkedem.

Bár kiegyensúlyozott, derűs alkatával inkább az apjukra hasonlított, Johnny ugyanolyan ösztönös ügyességgel bánt a vassal, mint Thom. Nagy Thom szívesen mondogatta, hogy a fiúk született tehetségek, ami Johnnyt boldoggá tette, Thomot viszont úgy idegesítette, mint a tartánja alá került horzsakő. Az ösztönös készségei – például az, hogy pontosan tudta, mikor kell kivenni a tűzből a fémet, hová kell ütni rá a kalapáccsal, és hogyan készítheti elég erősre anélkül, hogy túl kemény lenne és megrepedne vagy eltörne –, amelyek az apját annyira büszkévé tették, Thom számára nyakára tekeredő rabláncot jelentettek.

Sokkal könnyebb lett volna, ha soha nem mutat tehetséget a kovácsmunkához. Ha túl sok pengét tör össze, mert a kelleténél gyorsabban hűti le a fémet, vagy rossz helyen üt rá, miközben edzi. Ha kevésbé precíz a részletek kidolgozásában, ha nem tud egy markolatot beilleszteni, ha rosszabbul ítéli meg a hőmérsékletet, ha nem pontos az arányokban... bármi.

Az apja nem értette, hogyan lehet valaki ilyen „istenadta tehetséggel” elégedetlen. Az ilyen képesség, mint az övé, arra való, hogy kihasználják.

Ez volt az egyik probléma. Johnny túl jól bánt a kalapáccsal ahhoz, hogy szenet cipeljen és a fújtatót kezelje, vagyis azokat a feladatokat lássa el, amelyeket általában egy fiatal inasra bíztak. Mivel Nagy Thom végezte a hétköznapi kovácsmunka nagy részét, az öntöttvas edények javításától a lovak patkolásáig, Thomra pedig több kard várt, mint amennyivel meg tudott birkózni, sok megbízatást vissza kellett utasítaniuk. Nagy Thom azt akarta, hogy Johnny is az üllő mellett dolgozzon, ami azt jelentette, hogy szükségük volt egy inasra. Thom azonban nem tudta feladni az egyetlen esélyét arra, hogy megváltoztassa a sorsát. Az anyja választási lehetőséget akart adni neki.

Kinyitotta az ajtót, és köhögés fogta el a friss levegőtől. A tüdeje annyira hozzászokott a fekete füsthöz, hogy szinte irritálta a tiszta levegő. Az évnek ebben a szakában rövidek voltak a nappalok, és már leszállt az este. A köd azonban nem, és a csillagok fényesen ragyogtak az égen. Thom pont erre számított.

Nem lepődött meg, amikor meghallotta, hogy kinyílik mögötte az ajtó.

– Fiam, várj egy percet!

Megfordulva megpillantotta azt az arcot, amely annyira hasonlított az övéhez, csak barázdákat vont rá az idő, a megpróbáltatások és a veszteség. Thom tudta, hogy az apjának van egy nője a városban, akit olykor meglátogat, jóllehet a feleségét senki sem pótolhatta a szívében. Nem mintha Thom valaha is hallotta volna az apját átkozódni vagy panaszkodni a sors igazságtalansága miatt. Mint minden mást, Nagy Thom a felesége halálát is kérdés nélkül és sztoikus belenyugvással elfogadta.

Thom soha nem fogadott el semmit. Ez volt az ő átka, és az elégedetlensége forrása. Időnként irigyelte az apját és az öccsét. Az élet egyszerűbb, ha valaki nem tesz fel kérdéseket. Amikor nem akar többet annál, mint amit a sors a születésekor szeszélyesen kiosztott neki.

Pillantása találkozott az apja aggódó tekintetével.

– Ne menj el, fiam!

– Be fogom fejezni a kardot...

– Tudom, hogy visszajött.

A szavak egy üllő súlyával hullottak közéjük. Thom megmerevedett, az állkapcsa acélfalként szorult össze, hallgatólagos figyelmeztetésként, hogy azon túl sárkányok lakoznak. Ezt a témát nem akarta megvitatni az apjával. Ebben sosem értenének egyet.

Ám az apja nem hátrált meg a sötét tekintetek vagy a sárkányok elől.

– Tudom, hogy Lady Elizabeth visszatért, és hogy ma este megpróbálsz találkozni vele. De ne menj oda, Thommy! Semmi jó nem származik belőle. Hagyd békén azt a lányt!

– Nem tudod, miről beszélsz. – Az apja soha nem értette meg őt és Ellát, vagy ha már itt tartunk, Jamie-t, azokból az időkből, amikor még barátok voltak. Attól kezdve, hogy Thom hazatért, miután megmentette Ellát a fáról, az apja megpróbálta lebeszélni a Douglasékkel való barátságról, és figyelmeztette, hogy ne kerüljön túl közel hozzájuk. Ám ők négyen elválaszthatatlanok lettek, amíg Ellát el nem küldték a háború kezdetén Franciaországba, hogy biztonságban legyen, és Jamie rá nem jött Thom titkára. Ugyanazon a napon vesztette el a lányt, akit szeretett, és a legjobb barátját.

Thom el akart fordulni, de az apja megragadta a karját.

– Többet tudok, mint gondolnád. Tudom, hogy már két hete visszatért. Tudom, hogy a Park-várban lakik a mostohaanyjával és az öccseivel. Tudom, hogy ha akart, eljött volna hozzád, de nem jött el. Tudom, hogy kislány kora óta szereted, de már nem kislány. Ő egy hölgy. Egy nemes, a földesurunk húga. Nem neked való. Soha nem is volt az, és ezen nem tudsz változtatni. Bárcsak másképp lenne, de ez van!

– Szóval egyszerűen adjam fel, erről van szó? Fogadjam el? – Thom lerázta magáról az apja kezét. – Én nem vagyok olyan, mint... – Te.

Elhallgatott, mielőtt kimondta volna a szót, de már túl késő volt. Látta, hogy az apja hatalmas teste összerándul. Nagy Thomot, a falu egyik legkeményebb emberét, aki több verekedésnek is véget vetett már a sörözőben, mert senki sem volt olyan bolond, hogy vele kezdjen, megsebezték a fia meggondolatlan szavai.

– Sajnálom – mondta Thom, és beletúrt az izzadságtól csapzott hajába. – Ne is figyelj rám! Nincs jogom, hogy rajtad töltsem ki a rosszkedvemet. Csak szeretném, ha megpróbálnád megérteni.

– Én megértem, Thommy, jobban, mint gondolnád. Magam is voltam ilyen helyzetben. Csakhogy egy föld nélküli lovag lánya messze nem ugyanaz, mint Skócia egyik legjelentősebb nemesének a lánya és Robert the Bruce egyik főhadnagyának a húga. Az a lány az elmúlt öt év nagy részét Franciaországban töltötte. Komolyan gondolod, hogy boldog lenne azzal az élettel, amit te nyújthatnál neki?

Az apja szavai túlságosan is telibe találtak, és olyan félelmeket ébresztettek Thomban, amelyeknek ő nem akart hangot adni.

– Ella nem ilyen. Ismered őt.

Az apja komor tekintettel nézett rá.

– Ismertem a locsifecsi tízéves kislányt, akit ki kellett tiltanom a kovácsműhelyből, hogy dolgozni tudj, és ismertem azt az édes kamaszlányt, akit éjjelente titkon meglátogattál. – Thom döbbent tekintetét látva megállt. – Igen, tudtam róla. Mint ahogy azt is tudtam, hogy ha megpróbálnálak eltiltani tőle, csak más módot találnál arra, hogy találkozzatok. Az a lány úgy tekintett rád, mint a testvérére, ezért nem gondoltam, hogy ebből baj lehet. De tévedtem. Douglasék bogarat ültettek a füledbe. Elhitették veled, hogy ez itt nem elég jó. – Thom tiltakozni akart, de az apja a felemelt kezével megállította. – Talán nem szavakkal, de azzal, hogy bevontak a világukba. Egy olyan világba, ahová nem tartozol. Még anyád pénze sem fog elég magasra emelni téged egy Douglashez, bármit is próbálsz csinálni magadból. Istenadta tehetséged van, fiam. A te képességeiddel egy nap királyok számára készíthetnél kardokat. Ne pazarold el arra, hogy egy ostoba álmot kergetsz!

Thomnak megfeszült az állkapcsa. Ez nem volt ostobaság. A közte és Ella között lévő kötelék különleges volt, más.

Beletörődés. Sors. Mindezt nem akarta hallani.

– Szóval maradjak itt, és kergessem helyette a te álmaidat?

Thom azonnal megbánta, amint kimondta. De már túl késő volt visszaszívni.

Az apja kővé dermedt, az arca olyan merev lett, mint az elpattanás előtt álló acél. Egy fájdalmas szünet után hátralépett.

– Talán igazad van. Nincs jogom beleavatkozni. Most már férfi vagy. Huszonhárom évesen elég idős vagy ahhoz, hogy saját döntéseket hozz. Nem próbállak itt tartani, ha el akarsz menni. De légy benne biztos, hogy jó okból teszed. Azért menj el, mert nem szeretsz kovács lenni, és ne azért, mert azt hiszed, így lesz esélyed Lady Elizabethnél. – Szünetet tartott, és Thom szemébe nézett. – Tudom, hogy mit érzel iránta, fiam, de ha ő is így érez, miért nem jött el hozzád?

Ez jó kérdés volt, amelyre Thom ezen az estén akarta megkapni a választ.

A Park-vár régi őrtornyába nem volt olyan könnyű felmászni, mint a Douglas-várba. Vagy talán csak Thom kijött a gyakorlatból. Már majdnem öt év telt el azóta, hogy megmászta a Douglas-vár őrtornyának falait, hogy találkozzon Ellával.

Ezek a találkozásaik a magasban nem sokkal azután kezdődtek, hogy Thom apja kitiltotta Ellát a kovácsműhelyből, ahová felettébb gyakran „ugrott be” valami ürüggyel, hogy figyelje a fiút munka közben. Az apjának igaza volt. A lány órákon át tudott fecsegni, de Thomot ez sosem zavarta. Meghallgatta a történeteit és a buta vicceit, és közben még a takarítással is észrevétlenül végzett.

Mivel tudta, hogy Ella mennyire csalódott emiatt, neki pedig jobban hiányzott a társasága, mint gondolta volna, egy este úgy döntött, hogy meglepi. A lány említette, hogy néha, amikor nem tud aludni, felmászik a tetőre, és a bástyán üldögélve a csillagokat bámulja. Thomnak öt egymást követő éjszakán kellett felmásznia a toronyba, amíg a hatodikon végre előkerült a lány.

Ella megdöbbent, örült és le volt nyűgözve. Nemcsak amiatt, hogy a fiú képes volt megmászni a bástyát, hanem amiatt is, hogy mindezt úgy tudta megtenni, hogy közben elkerülte a várőrséget. Pedig nem is volt olyan nehéz, bár ezt Thom természetesen nem kötötte az orrára (már akkor is a csodálatára vágyott). Az emberek nem néznek arrafelé, ahonnan nem várnak semmit. Csak figyelnie kellett a cirkáló őröket, ki kellett lesnie a mozgásuk szabályszerűségét, és az árnyékban maradni. Maga a vár, bár körkörösen védve volt, és kőfallal volt megerősítve, favázas szerkezettel épült, amely mintegy létraként szolgált neki.

A következő néhány évben havonta néhányszor, azokon az éjszakákon, amikor nem takarta köd a csillagokat, Thom az egyik melléképületben várta meg, hogy a vár elcsendesedjen, majd felmászott a toronyba, ahol Ella volt. Órákon át beszélgettek, helyesebben jórészt Ella fecsegett, kivéve, amikor Thom a csillagképekre mutogatva elmesélte neki a régi történeteket, amelyeket az anyjától hallott. Nem is tudta, hányszor kellett elmondania a Perszeuszról és Andromédáról szóló mesét, a lány sosem unta meg.

Ezeken a toronyban töltött éjszakákon a barátságuk valami többé vált, legalábbis Thom számára.

A találkozóik egészen addig titokban maradtak, amíg Jamie rá nem jött a dologra, pont mielőtt bevonult volna Bruce seregébe. Legalábbis Thom így gondolta. Még mindig képtelen volt elhinni, hogy az apja mindvégig tudott a dologról, és soha nem szólt róla.

Thom karizmai megfeszültek, ahogy egy nagy rés után nyújtózkodott a kőfal érdes felületén, amelybe belekapaszkodhatott. Meggyőződött arról, hogy szilárd a fogása, mielőtt a jobb, majd a bal lábával is feljebb lépett. Végül a következő fogással elérte a mellvéd csipkézett szélét, és átlendítette magát a bástyára.

Krisztus a mennyben, ez nehezebb volt, mint gondolta. A karja sajgott, miközben egy pillanatra megállt, hogy körülnézzen és kifújja magát. Nem tűnt olyan nehéznek, de a Park-vár kőfalai nem nyújtottak annyi kapaszkodót, mint a Douglas-vár faváza. Bár a torony alacsony volt, legfeljebb kilenc méter magas lehetett, talán nem is tudott volna felmászni rá, ha nem hanyagolták volna el évekig, és emiatt nem repedezett volna meg és hámlott volna le róla a vakolat nagy része.

A Park-várat egykor az egyház építtette őrtoronynak, de néhány évvel korábban az az angol lovag vásárolta meg, akihez Lady Eleanor Douglas a korábbi földesúr halála után feleségül ment. Vakmerő William körülbelül két évvel Thom anyja után halt meg a londoni Towerben, miután ismét fellázadt Edward király ellen. Ellának akkor néhány évre el kellett hagynia Douglas várát. Nehéz időszak volt ez a számára, olyan, amelyről nem szívesen beszélt.

Mivel a régi Douglas-földek az angolok és Sir Robert Clifford birtokába jutottak, most a Park-vár szolgált (a nemrég harmadszorra is megözvegyült) Lady Eleanor, a mostohalánya, Elizabeth és annak két féltestvére, Archie és Hugh otthonául.

Thom körülnézett. A ferde fatető és a bástya elhagyatott volt. Thom igyekezett elfojtani a csalódottságát. Fiatal volt még az este. Ella általában megvárta, amíg mindenki elaludt, így könnyebben felosonhatott a padlásra, a tetőre nyíló kis ajtóhoz.

Dacára a tiszta éjszakának, hideg volt, és amikor leült várakozni, Thom hálás volt a takaróért, amelyet induláskor a zsákjába gyűrt. Igaza volt. A csillagok fényesen ragyogtak az égen. Már majdnem telihold volt, korongja lágy fénybe vonta a csendes tájat. Minden olyan békésnek tűnt, nehéz volt elhinni, hogy egy hosszú, kegyetlen háború kellős közepén járnak.

Douglas falu már több harcot látott a kelleténél, és amíg a vára az angolok kezén volt, Thom tudta, hogy még többet fog látni. Ha James Douglasnek az egész falut el kellett volna pusztítania, azt is megtette volna Robert the Bruce kedvéért, hogy megszabadítsa Douglasdale-t az angoloktól. Thom is azt akarta, hogy az angolok eltakarodjanak, de Jamie bosszúja túl messzire ment. Egykori barátja megváltozott.

Vajon Ella is?

Thom nem akart erre gondolni, de akkor miért nem látogatta meg a lány? Amikor Ella elment, Thom biztos volt benne, hogy ugyanúgy érzett, mint ő. Olyanokat mondott, mint: „Ha majd indulsz egy lovagi tornán, ugye az én szalagomat fogod viselni az ingujjadon, Thommy?”, vagy: „Tudom, hogy utálod a franciát, de hogy megyünk majd Franciaországba, ha nem tanulod meg a nyelvet?” A lány a közös jövőn gondolkodott, sőt, odáig ment, hogy azon ritka alkalmak egyikén, amikor sikerült Thomot kihoznia a sodrából, azt mondta neki, hogy ha a férje lenne, és így rá merészelne förmedni, pókfüvet tenne a levesébe (amely az emésztésre gyakorolt hatásáról volt híres), hogy okot adjon a rosszkedvére. Thomot ez megszeppentette és elvarázsolta. A kis hercegnőjében volt aztán tűz.

Bárcsak Jamie ne küldte volna el, a fenébe is!

Az idő lassan vánszorgott. Néhány óra elteltével Thom kénytelen volt belátni, hogy hiába vár. Felállt, és elkezdte visszagyömöszölni a zsákjába a plédet. Bolond volt. Az apjának igaza volt. Öt év hosszú idő. Ella valószínűleg már elfelejtette...

Kinyílt az ajtó, és Thom szíve nagyot ugrott.

Felnézett. Ella kilépett a tetőre, és megállt a holdfényben, neki pedig elakadt a lélegzete.

Krisztus a mennyben!

Talán meg is szédült. Néhány hete, egyetlen röpke pillantás erejéig látta a lányt, amikor az a mostohaanyjával átlovagolt a falun, de az sem készítette fel a mostani látványra. Hosszú, csillogó lenszín haja selymes fátyolként omlott a vállára és a hátára. Vonásai finomak és szabályosak voltak, tökéletesen helyezkedtek el arcának hófehér, ovális vásznán. A szája piros volt, az arca rózsás, az álla finoman hegyes. Sötét, ívelt szemöldök és hosszú seprűszempillák keretezték a szokatlanul pávakék, kerek, tágra nyílt szemét. Jégkék, fehér szőrmével szegett köntöst viselt, a csípőjét övező vastag, fonott aranyöv kihangsúlyozta a karcsú derekát, valamint a lágyan kerekded formáit. A melle feszes és telt volt, a csípője keskeny, a lába pedig hosszú.

Ella világéletében gyönyörű volt, már gyerekként is. De ezt Thom már annyira megszokta, hogy nem is gondolt rá. Amikor tizenhat éves korában utoljára látta, még mindig megvoltak benne annak a kislánynak a vonásai, aki vele és Jóval kóborolta be az egész vidéket. Ám az előtte álló nő nem úgy nézett ki, mint aki valaha is kóborolt volna bárhol is: ő lebegett. Nem tűnt valódinak, úgy festett, mint egy tündér vagy egy jéghercegnő az északi emberek földjéről. Előkelő volt, kifinomult, és teljességgel érinthetetlen. Egyáltalán nem hasonlított arra a lányra, akire Thom emlékezett.

Thom ritkán bizonytalanodott el, de most ez történt vele.

Csak amikor a lány csuklójára pillantott, és meglátta a holdfényben megcsillanó sárgaréz fényét, akkor tért vissza valamelyest az önbizalma. Ella még mindig viselte azt a karkötőt, amelyet tőle kapott, amikor elküldték innen. Nem felejtette el őt.

Második fejezet

Thom örült, hogy a tető árnyékában rejtőzött, mert így volt egy perce, hogy magához térjen a sokkból. De a hangja még mindig bizonytalanul csengett, amikor megszólalt.

– Ella?

A lány megfordult. Egy pillanatra megrepedt a fagyosan tökéletes maszk, amely mögé rejtőzött, és a férfi megpillantotta az arcot, amelyre emlékezett: a széles mosolyt és a kislányos örömöt, amely mindig ott ragyogott a szemében, amikor meglátta őt.

– Thommy! – kiáltott fel a lány azon az ismerős, édes, boldogsággal teli hangon. Thomot elöntötte a megkönnyebbülés, amely gyorsan el is illant, amikor Ella arca elkomorult, és az ajkába harapott.

Thom már számtalanszor látta ilyennek, ám ezúttal, ahogy azok az apró, fehér fogak a telt alsó ajkába mélyedtek, egészen más reakciót váltott ki belőle.

– Nem szabadna itt lenned.

Thom kilépett az árnyékból.

– Miért nem?

Ella szeme döbbenten elkerekedett, amikor a férfi elindult felé.

– Te jó ég, Thommy, mi történt veled?

Thom a homlokát ráncolta.

– Ezt hogy érted?

A lány néhány lépést hátrált, a kezével idegesen hadonászott a levegőben.

– Te... te... – dadogta vádló hangon. – Te hatalmas vagy! Olyan magas lehetsz, mint az apád.

– Magasabb – helyesbített Thom, és kicsit úgy érezte magát, mint egy ló a vásáron, ahogy Ella tetőtől talpig végigmérte.

– És a vállad... – A lány itt elakadt, mintha nem találná a megfelelő jelzőt. A tekintete találkozott Thoméval. – Mit csináltál egész idő alatt? Azokat a sziklákat emelgetted, amiket meg szoktál mászni?

A férfi homlokráncolva nézett vissza rá, nem tudta, hogyan reagáljon. Mire számított Ella? Hogy még mindig ugyanaz a suhanc, akit öt évvel ezelőtt itt hagyott?

Hirtelen belehasított a felismerés. Hát nem ugyanezt gondolta néhány perccel ezelőtt ő is a lányról?

Talán mindketten megváltoztak. De csupán külsőleg, abban, ami igazán számított, nem. Ő belül ugyanaz maradt. És Ella?

A szája egyik sarka mosolyra húzódott.

– Felnőttem, El. Már nem vagyok tizennyolc éves fiú.

Akarta, hogy Ella lássa ezt, de úgy tűnt, nem kellett volna aggódnia. A lány észrevette. Bár most nem tűnt túl boldognak tőle.

– Biztosan nem gondoltad, hogy ugyanúgy fogok kinézni – tette hozzá.

Ella ugyanazzal a rosszallással nézett rá, mint amikor Thom véletlenül tönkretette a neki készített karácsonyi meglepetést azzal, hogy egyik este korábban jelent meg a tetőn. A lány épp egy különleges pikniket állított össze a kedvenc édességeiből egy kockás pléden, gyertyával és fehérborral. Az édesített bornak szirupíze volt, de Thom a kedvéért lehúzott egy pohárral.

Végül Ella arca kisimult, és úgy tűnt, összeszedte magát, a keze ideges remegése is abbamaradt.

– Éppen ezért nem szabadna itt lenned. Már nem vagyunk gyerekek.

Volt valami a hangjában, ami zavarta Thomot. Mintha távolságot akart volna tartani közöttük. Mintha próbált volna felejteni.

– Mégis itt vagy te is – mutatott rá.

A lány felnézett rá. Ezt nem tagadhatta.

– Miért nem kerestél meg, El?

A hangja kérdő volt, nem vádló, a lány mégis bűntudatosan elpirult, és a földre szegezte a tekintetét.

– Természetesen szándékomban állt. Mindkettőtöket látni akartalak, téged és Jót is, de amióta megérkeztünk, rengeteg a dolgunk. A kastély rémes állapotban van, és ismered a mostohaanyámat.

Thom ismerte. Lady Eleanor élete nagy részében gazdag örökösnő volt, és szerette mindenből a legjobbal körülvenni magát. Ez még hangsúlyosabbá vált az öreg lord halálát követő években, miután Edward megfosztotta a vagyona nagy részétől, mert egy áruló felesége volt. Douglasékkel ellentétben azonban Lady Eleanor néhány évvel később sikerrel járt, amikor kérvényezte a vagyona visszaszolgáltatását. Jamie-t az indította el öt évvel ezelőtt Scone felé, ahol csatlakozott Robert the Bruce koronáért vívott hadjáratához, hogy megfosztották a birtokaitól, amelyeket képtelen volt visszaszerezni.

De abból, ahogy Ella kerülte a tekintetét, Thom tudta, hogy többről van szó, mint arról, hogy Lady Eleanor a magas elvárásaihoz kívánta igazítani a kastélyt. A lány mindig is nagyon rosszul hazudott.

– Azt hittem, talán elfelejtetted az ígéretedet – mondta a férfi halkan. Mély hangja egybeolvadt az éjszaka sötétjével.

Az Ella arcába szökő pír elárulta neki, hogy nem így történt. Annak a napnak az emléke ott lebegett kettejük között. Aznap reggel, amikor Jamie közölte Ellával, hogy Franciaországba küldi, a lány elszökött a kastélyból, és egyenesen Thommyhoz ment a kovácsműhelybe. Sírva, majdnem hisztérikusan vetette magát a fiú mellkasára, és ugyanúgy kapaszkodott belé, mint évekkel korábban a fán. Nem hajlandó, nem fog elmenni, mondta neki.

Csak a lány szavaiból kicsengő rémület akadályozta meg Thomot, hogy kínos helyzetbe hozza magát. Ella hozzá simuló teste tizennyolc évesen olyan izgalomba hozta, amit nem tudott irányítani. Azonnal keményebb és forróbb lett, mint valaha is volt a kovácsműhelyben, és fennállt a veszélye, hogy felrobban. A rossz hír azonban lehűtötte.

Két zokogás között megtudta, hogy Ellát Franciaországba küldik, hogy Bruce felkelése idejére biztonságban legyen. Ám a lány nem akarta újra elhagyni az otthonát és a barátait. Nem akarta elhagyni őt. Jamie azonban – Lady Eleanor támogatásával – nem tűrt ellentmondást.

A közte és Jamie között előző este történt összezördülés után Thom nem lepődött meg ezen. A barátja gyors reagálása hökkentette meg. Jamie nem kockáztatott: bármi is volt Thom és Ella között, nem állt szándékában hagyni, hogy szárba szökkenjen. Furcsa módon ez felbátorította Thomot, és ezt Jamie is látta.

Tudva, hogy semmit sem tehet, Thom a karjaiban tartotta a lányt, simogatta a haját, és próbálta megvigasztalni, miközben megszakadt a szíve. Ez volt az egyik a sok száz alkalom közül, amikor uralkodnia kellett magán, hogy ne érjen Ellához, ne tapassza a száját az övére, amikor a lány a szempilláin csillogó könnyekkel nézett fel rá, és a lelkére kötötte, hogy soha ne felejtse el, és legyen itt, amikor visszatér, és semmi sem fog változni. Tudott a pénzről, amelyet az anyja hagyott Thomra, és attól félt, hogy a fiú valami butaságot fog csinálni, például elszökik, és megöleti magát a háborúban.

Thom a szavát adta, Ella pedig megesküdött, hogy amint lehet, visszatér, és akkor Thom elviszi őt és Jót a Craigneith-sziklákhoz, hogy megnézzék a barlangot, ahogyan azt tervezték. A lány már eléggé összeszedte magát, és azzal viccelődött, hogy Thom talán addigra leküzdi a lovakkal szembeni ellenszenvét, és gyaloglás helyett lovagolhatnak. A fiú engedékenyen morgott, megszokta, hogy El állandóan ugratja, amiért nem tiszteli azokat a pokoli bestiákat, és úgy tűnt, a lovak is hasonlóan éreztek iránta.

Thom soha nem gondolta volna, hogy majdnem öt év telik el a viszontlátásig.

Ella megrázta a fejét, és puha, piros ajkait vágyakozó mosolyra húzta.

– Nem felejtettem el, de régen volt már. Nem tudtam biztosan, hogy emlékezni fogsz-e rá. – A szempillái alól a fiúra nézett, és a mosolya incselkedővé vált. – Azt hittem, mostanra talán már megnősültél és gyerekeid vannak.

A könnyedén odavetett szavaktól Thomnak összeszorult a mellkasa.

– Hogy gondolhatsz ilyet?

Ella összevonta a tökéletesen metszett szemöldökét.

– Huszonhárom éves vagy. Természetes lenne, hogy valamelyik falusi lány, aki mindig is próbálta felhívni magára a figyelmedet, mostanra talán már megcsípett magának. – Ella felnevetett, és a hangja úgy zsigerelte ki a férfit, akár egy órák óta kövön csiszolt penge.

Ella ugyanúgy ugratta, mint fiatalabb korukban, teljesen megfeledkezve arról, hogy Thom csak egyetlen nő figyelmére vágyik.

Vajon a gondolat, hogy egy másik nő „megcsípi” őt, Ella számára még mindig nem jelentett semmit? A féltékenység legkisebb szikráját sem gyújtotta fel benne? Thom majdnem öt éven át élt gyötrő félelemben attól, hogy meghallja a lány eljegyzésének a hírét, vagy azt, hogy férjhez ment. Mégis úgy tűnt, hogy ugyanez a gondolat Ellának egy szemernyi aggodalmat sem okozott.

Thom egészen mostanáig teljesen biztosra vette, hogy a lány ugyanúgy érez, mint ő. Hogy régen csak túl fiatal volt ahhoz, hogy felismerje az érzéseit. De most már húszéves nő volt – majdnem huszonegy –, nem egy tizenhat éves fruska. Nem volt több kifogás. Vagy ugyanúgy érzett, mint ő, vagy nem.

Thom nem tudott tovább várni. Tett egy lépést Ella felé, és a szemébe nézett. A hangjában csalódottság csengett.

– Engem nem érdekel egyik falusi lány sem.

A lány hátrált egy lépést, ösztönösen kitérve előle, és értetlenül ráncolta a homlokát.

– Mi a bajod, Thommy? Miért haragszol rám ennyire? Sajnálom, hogy nem látogattalak meg, de bizonyára belátod, hogy a dolgok nem mehetnek ugyanúgy, ahogyan eddig. Jamie-ről azt beszélik...

Thom megragadta a karját, és szinte vicsorgott a csalódottságtól, a sértettségtől és a dühtől.

– Eleget hallottam már az átkozott bátyádról!

Ella megcsóválta a fejét.

– Pont úgy beszélsz, mint ő. Mi történt köztetek azon az éjszakán? A legjobb barátok voltatok.

– Voltunk – ismételte meg Thom dühösen. – Amíg túl nem léptem a határaimat.

„Túl sokat képzelsz magadról. Én nem a cimborád vagyok, hanem az urad.”

A lány a homlokát ráncolta.

– Nem értem.

Életében először Thomnak kedve támadt jól megrázni Ellát. Akarta, hogy a lány lássa, ami ott van a szeme előtt. Őt, ahol mindig is volt. Hűséges barát, gyakori megmentő és leendő szerető: ez lehetne az élete végéig, ha a lány is úgy akarja.

„Te mindig ott vagy, amikor szükségem van rád, Thommy.” Hányszor mondta ezt az évek során? És nem tudta, miért?

– Nem? – kérdezte dühösen. – Hát nem érted, mit csinált Jamie? Nem tudod, hogy az a gőgös bátyád miért akart olyan eltökélten elválasztani bennünket egymástól?

Ella tágra nyílt szemmel, szótlan tanácstalansággal pislogott fel rá.

Thom nem tudta elhinni. Öt éve várt erre a napra. Öt éve várt hűségesen egy olyan nőre, akinek még mindig fogalma sem volt arról, mit érez. Ella tényleg ennyire vak? Hogy lehet, hogy nem látja, ami ott van az orra előtt?

Thom elengedte a lányt, testének minden porcikáját átjárta a csalódottság. Nem bízott magában, hogy továbbra is képes lenne úgy megérinteni Ellát, hogy ne ölelje magához és mutassa meg neki, pontosan mire gondol. Vajon sokkolná? Mit szólna Lady Elizabeth Douglas, ha a gyerekkori barátja a karjaiba venné, és megismertetné vele egy férfi vágyait?

– Jamie látta, mit érzek irántad, és rájött, mi volt köztünk – mondta neki ehelyett.

Ella kérdőn oldalra billentette a fejét.

– Mi volt köztünk? Barátok voltunk. A legjobb barátok. Ahogy mindig is.

Barátok. A lánynak fogalma sem volt arról, milyen mélyre döfte a tőrét.

– Tényleg csak ennyit jelentett neked? – kérdezte. – Semmi mást nem éreztél irántam? Nem tervezgettél közös jövőt?

Az a nagy, gyönyörű szempár zavartan és értetlenül bámult rá. Amikor végre valami megcsillant a szemében, Thomban felpislákolt a remény. Remény, amely a következő pillanatban ki is hunyt.

– Azokra a játékokra gondolsz, amiket gyerekkorunkban játszottunk? – Ella elmosolyodott, mint aki egy kedves emléket idéz fel. – Nyilvánvaló, hogy a házasság elképzelhetetlen közöttünk... – Hirtelen elhallgatott. Elakadt a lélegzete és a szeme megtelt rémülettel, amikor végre megértette. A szája elé kapta a kezét. – Ó, istenem, Thommy, csak nem gondoltad, hogy te és én tényleg... Az csak játék volt. Kislány voltam, nem tudtam, mit beszélek.

Thom összerándult, a szavak ostorként csaptak a szívére, és szétszaggatták. Nem tudtam, mit beszélek. Tudta, hogy Ella nem akarta megbántani, de ettől csak még rosszabb volt. Az, hogy nem lehet közöttük semmi, teljesen nyilvánvaló volt, csak ő volt olyan ostoba, hogy nem vette tudomásul. Ellában soha nem merült fel, hogy így gondoljon rá, mert ez számításba sem jöhetett. Ő számításba sem jöhetett.

A kettejük közötti érzések – a barátság – nem változtattak azon, amivel bárki, aki nem volt gyerek vagy szerelmes bolond, tisztában volt: a kovács fia olyan messze alatta állt Douglas lord lányának, hogy figyelmet sem érdemelt.

De persze ő másképp gondolta. Ez volt a probléma. Öt éven át azt hitte, hogy a gyengéd pillantások, a szívből jövő mosolyok és a hosszú beszélgetések jelentettek valamit. Azt hitte, hogy a kettejük közötti kapcsolat – az érzés, hogy Ella a lelke másik fele – olyan erős, hogy nem lehet kétségbe vonni. Azt hitte, hogy mivel ő volt az első, akihez a lány odafutott, ha bajban volt, hogy mivel nála jobban senki sem értette meg, ez mindig így lesz. Azt hitte, hogy a köztük lévő kapocs annyira különleges, hogy legyőzi a születés és rang szabályait és határait. Azt hitte, hogy Ella el tud tekinteni mindezektől, és olyannak látja őt, amilyen.

Thom még soha nem érezte magát ilyen bolondnak. Az apja megpróbálta megállítani. Miért nem hallgatott rá?

Ökölbe szorította a kezét, miközben próbált megküzdeni a benne tomboló érzelmek örvényével. De az túl forró volt, a fájdalma túl nyers. Kegyetlen tűzzel töltötte el a mellkasát, a torkát szorongatta, és egyre magasabbra kúszott benne. Thom átkozta a szeme mögött gyülekező nyomást. Átkozta az érzelmi gyengeségét, amelyet egy férfinak tudni kellene kontrollálni. Elizabeth Douglas életében egyszer látta sírni. Ez pont eggyel több volt a kelleténél.

El kellett mennie innen. Thom képtelen volt még egy percig maradni, nézni a lányt, vágyakozni utána, és tudni, hogy soha nem lehet az övé.

Úgy tűnt, hogy az első nap óta, amikor meglátta Ellát, mindig csak felfelé tekintett. Ideje volt, hogy előre nézzen.

Thom elfordult, megpróbálta elrejteni a lelke mélyéig ható megalázottságot, fájdalmat és csalódottságot.

– Thommy, várj! Istenem, sajnálom! Nem akartalak megbántani. Kérlek, ne menj el így!

Thom nem fordult meg. Felkapta a zsákját, átvetette a vállán, és átcsusszant a mellvéd hozzá legközelebb eső szakaszán. Miközben lefelé mászott, hallotta föntről a lány hangját, de egyszer sem nézett fel.

Megkapta a választ, és most már tudta, mit kell tennie.

Noha egy héttel tovább tartott, mint tervezte, de két héttel azután, hogy megmászta a Park-vár őrtornyának falát, Thom felkente az utolsó olajréteget az újonnan készült kardjára.

Éppen a hüvelyébe akarta csúsztatni, amikor Johnny megállította.

– Láthatnám még egyszer?

Thom féloldalasan elmosolyodott, miközben átnyújtotta a csillogó pengét az öccsének. A fiú szokatlanul erős volt, akárcsak Thom és az apjuk, és a súlya ellenére fél kézzel könnyedén felemelte a kardot, hogy megcsodálja a kis ablak nyitott zsaluján bekúszó fénysugárban.

A nagyböjt előtti vasárnap volt, és a testvérek a mise után visszatértek a házikójukba, hogy Thom befejezze a csomagolást. Az apjuk azt mondta, hogy el kell intéznie valamit a kastélyban.

– Gyönyörű – mondta Johnny, és épp csak annyi időre kapta el a tekintetét a hosszú pengéről, hogy a bátyjára pillantson. – Ez a legszebb munka, amit valaha láttam tőled. Apának igaza volt. Királyoknak is készíthetnél kardot.

Thom hetek óta először nevette el magát, majd megborzolta az öccse kócos, hosszúra nőtt haját. – Aligha hiszem, hogy egy király megelégedne egy ilyen dísztelen csontmarkolattal, amelyen nincs sem drágakő, sem aranyozás, de egy egyszerű katonának megfelel.

– Nem sokáig leszel az – jelentette ki Johnny azzal a hévvel, amelyben tükröződött, hogy immár tizennégy éve felnéz a bátyjára. – Tudom, hogy gyorsan feljebb fogsz jutni a ranglétrán. Talán hamarabb menne, ha a pénzből megtartottál volna annyit, hogy vegyél magadnak egy rendes lovat.

Thom vágott egy grimaszt. Bár a kardvívásban sem volt igazán gyakorlata, a lovaglás jelenthette a legnagyobb akadályt célja elérésében. Lovag akart lenni, és ahogy Douglasék évekkel ezelőtt felhívták rá a figyelmét, a lovagoknak muszáj lovagolniuk.

– Igen, de tudod, mit gondolok a lovakról.

Johnny elvigyorodott, mindig szórakoztatta a bátyja lovaktól való idegenkedése (még ha csupán patkolásról is volt szó), de aztán elkomolyodott.

– Apa hálás neked, Thommy. Még ha nem is mutatja ki.

Thom bólintott.

– Tudom.

Az apja azonban olyan volt, mint ő: makacs és büszke. Azt hitte, ha Thom rájön, hogy nincs jövője Lady Elizabethszel, az itt tartja őt. Nem gondolta, hogy pont ez űzi el.

Thom elhagyni készült az otthonát. Az anyja által ráhagyott pénz felén nyersvasat vásárolt, hogy kardot és páncélt készítsen magának, hogy csatlakozhasson Edward Bruce seregéhez. Rendes körülmények között az urának ajánlotta volna fel a kardját, de mivel az új pengéjét inkább beledöfte volna James Douglas sötét szívébe azok után, amit Joannával tett – elvette az ártatlanságát, amikor nem is állt szándékában feleségül venni, azután pedig magára hagyta egy meg nem született gyermekkel és a gyászával –, Thom azt remélte, hogy beállhat a király fivérének a seregébe. Nem meglepő módon Douglas engedélyezte, hogy elmenjen.

A pénz másik felét az apjának adta a kovácsműhely bővítésére. Ez elég volt arra, hogy pótolja a szerszámait, és felvegyen két inast, ha akar. Nagy Thom először visszautasította a pénzt, de Thom is meg tudta makacsolni magát. Emellett rámutatott, hogy az ezüst fele jogosan illeti meg Johnnyt. Ha élne az anyjuk, azt szerette volna, hogy ő is kapjon valamit.

– Muszáj holnap elmenned? – kérdezte Johnny. – Nem maradhatsz a kastélyban megrendezett húsvéti lakomára? – A nagyböjt kezdete előtti nap volt az év egyik legnagyobb ünnepe.

Thom megdermedt. Nemcsak azért, mert a kastély említése óhatatlanul Elizabetht juttatta az eszébe, hanem azért is, mert arra emlékeztette, hogy Douglasben már csak egy vár van. Nem sokkal a sorsdöntő találkozásuk után a háztetőn Elizabethszel, Jamie harmadszor is visszatért Douglasbe, hogy megszabadítsa a várat az angoloktól. Ezúttal sikerrel járt, és közben megölte azt a kapitányt, akinek Thom épp csak visszaadta a kardját, valamint a földdel tette egyenlővé a saját várát. Az egykor hatalmas erődből csupán üszkös romok maradtak.

Thom komoran megrázta a fejét.

– Már így is tovább maradtam, mint terveztem.

– Jo jobban van? – kérdezte Johnny.

A bátyja bólintott. Joannát Sir James Douglas távozása után szörnyű baleset érte, és ez volt az, ami további egy hétig itt tartotta Thomot. A lány kis híján meghalt, miután majdnem megtaposta egy ló egy Jamie-vel folytatott vitát követően, amelyről nem volt hajlandó beszélni. Ám a gyermek elvesztése volt az, amiről Thom nem tudta, kiheveri-e valaha is.

– Túl van a veszélyen – felelte, bár gyanította, hogy sok időbe telik, mire Joanna jobban lesz. De megtette érte, amit tudott, és amikor meglátogatta a Park-várban, és ott egy pillanatra meglátta Elizabetht, tudta, hogy már eleget késlekedett.

– Megértelek – mondta Johnny, bár nyilvánvalóan az apjukhoz hasonlóan ő sem értette. Bár izgatta a bátyja döntése, és mindent hallani akart a kalandjáról, Thom tudta, hogy Johnny soha nem fog a nyomdokaiba lépni. Itt megvolt minden, amire vágyott.

Kopogtak az ajtón. Thom az ágy felé fordult, hogy elkezdje bepakolni a ruháit, és szólt Johnnynak, hogy nézze meg, ki az.

Hallotta, hogy nyílik az ajtó, aztán csend lett. Átpillantott a válla fölött, és értetlenül ráncolta a homlokát. Mi a fenét csinált Johnny? Csak állt ott tátott szájjal, és eltakarta az ajtót Thom elől, aki így nem látta, ki a látogató.

A férfi felegyenesedett, és már éppen meg akarta kérdezni, hogy ki az, amikor egy ismerős hangtól megmerevedett a gerince, és minden idegszála megfeszült.

– Johnny? Te vagy az? – A lány szinte hápogott a meglepetéstől, és átölelte a döbbent fiút. – Te jó ég, olyan nagyra nőttél, hogy alig ismerlek meg!

Johnny bólintott, láthatólag képtelen volt megszólalni.

Thomnak megfeszült az állkapcsa. Mi a fenét keres itt a lány? Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán tudja, hol lakik. Amióta ismerte, Elizabeth egyszer sem járt az otthonában, mindig a kovácsműhelyben találkoztak. A férfi egészen mostanáig nem is gondolkozott el azon, hogy miért. Itt látni őt... valahogy nem volt rendjén való. Nem illett egy ilyen helyre. Soha nem is illett. Thom erre csak most jött rá.

Az egyszerű, kétszobás házikó még soha nem tűnt olyan szerénynek, mint amikor Lady Elizabeth Douglas fehér – ki a fene visel fehéret egy kovács házában? – bársonyruhájában átlépte a küszöbét. A szoba sötétebbnek látszott, a falak feketébbnek a tőzeg füstjétől, a döngölt padlóra mintha ráfért volna a frissítés. Az egyszerű bútorok a párnákkal és a függönyökkel, amelyeket az anyja halála óta nem cseréltek le, hirtelen ócskának és kopottnak tűntek. A MacGowan férfiakat senki sem vádolhatta túlzott rendszeretettel: az előző esti vacsoraedények és a piszkos ruhák szanaszét hevertek a szobában.

– Mit keresel itt, Elizabeth?

Thom hangja keményebben és ridegebben csengett, mint akarta. A lány a hang irányába kapta a fejét, addig a pillanatig észre sem vette a férfit.

Elengedte Johnnyt, kedvesen megborzolta a fiú haját, és Thom felé fordult.

– Beszélnem kell veled.

– Most nem alkalmas.

A lány tekintete az ágyon heverő nyitott bőrzsákra siklott, amely félig tele volt Thom ruháival, mielőtt újra a férfira emelte a nagy kék szemét.

– Jo azt mondta, hogy elmész.

– Holnap reggel – kotyogott közbe Johnny, végre megtalálva a hangját.

Elizabeth a lenyűgözött fiú felé fordult.

– Megtennéd, hogy néhány percre magunkra hagysz bennüket a bátyáddal? Van valami, amit szeretnék megbeszélni vele. Azt hiszem, láttam néhány fiút, akik lefelé tartottak a folyóhoz horgászni.

Johnny kérdőn nézett a bátyjára. Thomot elfogta a kísértés, hogy megrázza a fejét, de aztán bólintott.

Néhány pillanattal később becsukódott mögötte az ajtó, és kettesben maradtak. Valaki, aki nem ismerte a lányt, azt hihette volna, hogy olyan hűvös és magabiztos, amilyennek látszik, de Thom tudta abból, ahogy az ujjai a vállára terített, szőrmével bélelt köpeny szélét markolászták, és ahogy szaporán kapkodta a levegőt, hogy ideges.

Nem állt szándékában megnyugtatni. Nekidőlt a falnak, keresztbe fonta maga előtt a karját, és várt.

Elizabeth körülnézett.

– Szóval itt rejtőzködtél annyi éven át. Hogyhogy soha nem hívtál meg ide?

Mintha ez nem lett volna nyilvánvaló. Thomnak nem kerülte el a figyelmét, hogy a lány milyen óvatosan toppant be a szobába, mintha ügyelt volna, nehogy véletlenül trágyába lépjen, vagy a makulátlan szoknyája nehogy koszos legyen. Feszélyezte a hely, és ez látszott is rajta.

A férfinak összeszorult a gyomra.

– Mit akarsz, Elizabeth? Mondd el, miért jöttél, és menj el! Amint látod, sok a dolgom.

A lány a homlokát ráncolta. Az orra nem sokat nőtt az évek során, csupán néhány ránccal több fért el rajta. Thom még soha nem beszélt vele ilyen nyersen, és nem tudta, mit válaszoljon.

– Beszélnünk kell.

– Nincs miről beszélnünk.

Elizabeth elindult a férfi felé.

– Miért vagy ilyen? Miért vagy ennyire dühös rám? Nem tettem semmi rosszat.

– Nem rád vagyok dühös.

Milyen jogon haragudhatott volna rá? Hogyan hibáztathatta volna bárki a lányt azért, mert kérőként nem vette figyelembe? Sehogy. Thom olyannyira alatta állt, hogy a kettejük házassága nemcsak nevetséges, de kárhozatra ítélt is lett volna. Igen, egyáltalán nem volt joga haragudni.

Mégis hibáztatta a lányt. Hibáztatta azért, mert olyan kedves, aranyos, nagylelkű és vicces volt, hogy ő nem tudott nem beleszeretni. Hibáztatta, mert olyan átkozottul gyönyörű volt, hogy már a látványa is fájt. Hibáztatta, mert elhitette vele, hogy nemcsak a barátságára, hanem a szerelmére is érdemes. Mert elhitette vele, hogy minden szempontból egyenrangú vele. Mert Thom annyi évet elvesztegetett valami olyasmire várva, ami sosem következhetett be.

De dühös az nem volt rá.

Elizabeth csípőre tette a kezét, ahogy mindig is, amikor haragudott.

– Nagyon is jól ismerem, milyen, amikor rossz a hangulatod, Thom MacGowan, úgyhogy ne próbálj meg megfélemlíteni a mogorvaságoddal. Tudom, mikor vagy dühös valamiért.

Thom csak állt, a karjai lehanyatlottak.

– Ahogy rámutattál, sok minden változott öt év alatt. Lehet, hogy nem ismersz olyan jól, mint ahogyan azt hiszed. – Tett egy lépést a lány felé, és fölébe magasodott a félhomályban. – Lehet, hogy meg kellene ijedned. Az én figyelmemet már nem terelik el az ostoba viccek.

Hangjának sokat sejtető érzékisége pontosan jelezte, hogy mi az, ami most elvonja a figyelmét.

Elizabeth felszegte az állát, de az állkapcsa alatt lüktető ér elárulta a férfinak, hogy pontosabban tudta, mire gondolt Thom, mint szerette volna. Thomot elemi elégedettség öntötte el.

– Ne légy nevetséges!

A lány kétségkívül nem úgy értette, szavai mégis olaj voltak Thom indulatának tüzére, amely – akár az egész lénye – már így is túl hevesen lángolt. Elizabeth parfümjének enyhe, finom illata érzéki ködbe burkolta, és felszította benne a vágy lángjait, amitől a teste megkeményedett.

Hátralépett.

– Igen, ez nevetséges. Éppen ezért kellene eltűnnöd innen a fenébe!

Eltelt egy pillanat, mire Elizabet rájött, mire gondol.

– Nem úgy értettem... – A lány elkomorodott. – Tudod, mire gondoltam... Arra, hogy soha nem bántanál, de úgy tűnik, eltökélten félre akarsz érteni. És ne beszélj úgy, mint egy faragatlan fráter!

– Úgy érted, mint egy kovács fia? Lehet, hogy nem tudok franciául vagy bármilyen más nyelven, amin te beszélsz, de tökéletesen értelek. Éppen ezért nincs mit mondanunk egymásnak.

Elizabeth összeszorította a száját, láthatóan próbált türelmet erőltetni magára a férfi durvaságával szemben.

– Sajnálom, hogy megbántottam az érzéseidet, Thommy. – Megbántotta az érzéseit? Thom arra gondolt, hogy bárcsak megnyílna a padló, és elnyelné. A két héttel korábbi eset nem volt elég megalázó? A lány összetörte az álmait, elérte, hogy bolondnak érezze magát, amiért azt hitte, hogy számíthat neki, és úgy viselkedett, mintha Thom egy túlérzékeny iskolásfiú lenne. – De váratlanul ért. Fogalmam sem volt róla, hogy te... így érzel.

Elizabeth még attól is zavarba jött, hogy ezt kimondta. Thom gyanította, hogy az ő arca is ugyanolyan vörös, mint a lányé, és olyan erősen összeszorította a fogát, hogy csodálkozott, hogy egyáltalán meg tud szólalni.

– Ez nyilvánvaló. De ne aggódj, nem foglak újra zaklatni ezekkel az érzésekkel! Tévedés volt.

Elizabeth azonnal felderült.

– Akkor elfelejthetjük az egészet, és minden úgy lesz, mint régen? – Elmosolyodott. – Hiányoztál, Thommy. Annyi mindent szeretnék elmesélni neked Franciaországról.

Évekkel ezelőtt Thom boldogan hallgatta volna a lány történeteit. Ami azt illeti, hallgatta is. Bár nem vágyott arra, hogy lássa Franciaországot vagy bármelyik másik helyet, amelyről fiatalabb korukban mesélt, de odautazott volna, ott élt volna, bármit megtett volna, amit Elizabeth akar, ha ez boldoggá tette volna.

Most azonban hitetlenkedve bámult rá. A lány azt hiszi, hogy az ő érzelmei olyan sekélyesek és képlékenyek, hogy tetszés szerint lángra lobbanthatja vagy elolthatja őket, mint az olajlámpa kanócát?

– Mit javasolsz, hogyan legyen minden olyan, mint régen, Elizabeth? Öt éve várok arra, hogy a lány, akibe amióta az eszemet tudom, szerelmes vagyok, akiről azt hittem, hogy viszontszeret, hazatérjen. – Elizabeth szeme elkerekedett a szerelem szó hallatán, de Thom folytatta. – És amikor hazajön, meg kell tudnom, hogy minden, amit gondoltam, tévedés volt. Nemcsak, hogy nem viszonozza ezeket az érzéseket, hanem „lehetetlennek” és „játéknak” tartja őket. Lehet, hogy bolond vagyok, de még én is látom, hogy soha többé nem lehet úgy, mint régen volt.

Elizabeth szeme dühösen megvillant. Sok minden kellett ahhoz, hogy Thom felbosszantsa, de úgy tűnt, most sikerült neki.

– Semminek nem kellene megváltoznia, ha nem lennél ilyen átkozottul makacs.

Thom csupán azért nem rántotta magához a lányt, mert éveken át folyamatosan emlékeztették arra, hol a helye, illetve magát is emlékeztette, hogy Elizabeth a földesúr lánya. Ehelyett lehajolt, és a lány szemébe nézett.

– Most az egyszer nyisd ki azt a szép kék szemedet, Elizabeth! Minden megváltozott. Most már mindketten látjuk, hogy nincs közös jövőnk.

A lány lázadó tekintettel nézett rá. Kettejük közül nem Thom volt az egyetlen, aki makacs tudott lenni.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem lehetünk barátok.

– De igen, azt jelenti. – Néhány pillanatig dühösen bámultak egymásra. Thom keze megfeszült, szinte viszketett, hogy megérintse a lányt. Hogy lássa, ahogy a harag lángra lobbantja a szenvedélyt, amelyről tudta, hogy ott lapul a felszín alatt. De ő nem volt elég jó ahhoz, hogy megérintse Elizabetht.

Fájdalom hasított belé, és elfordult.

– Most pedig, ha megbocsátasz, be kell fejeznem a csomagolást.

Elizabeth volt az, aki megérintette. Ahogy megérezte a kezét a karján, Thom bőrén a felismerés forró szikrái futottak át. A lány arcáról eltűnt a düh, és rémülten nézett rá. Ám Thomnak ezúttal nem volt kedve megvigasztalni.

– De én nem akarom, hogy elmenj, Thommy. Nélküled semmi sem lesz ugyanolyan. – Elizabeth mindig ki tudta zökkenteni a rosszkedvéből, és most is ezzel próbálkozott. – Különben is, ki lesz ott, hogy elkapjon, ha elesek?

Thom csak bámult rá. Nézte ezt a fájdalmasan gyönyörű fiatal nőt, aki túl sokáig kísértette az álmait. Ennek véget kellett vetnie. Már nem az a fiú volt, aki számtalanszor elkapta Elizabetht, amikor elesett volna, és az is biztos, hogy nem az a lovag volt, aki jutalmul elnyeri a kezét, amiért megmentette a fáról.

De egy nap majd az lesz. Egy nap Elizabeth Douglas megbánja majd, hogy elengedte. Egy nap majd meglátja, micsoda férfi, és ugyanolyan vágyakozással és kétségbeeséssel akarja majd őt, mint amilyet most Thom érzett, de akkor már túl késő lesz.

A tekintetük utoljára találkozott, és Thom teljes őszinteséggel így felelt:

– Tudod, Elizabeth, magasról leszarom.

A lány levegőért kapott, majd egy döbbent pillanat után végre sarkon fordult.

Amikor becsapódott mögötte az ajtó, Thom leült az ágy szélére, és a kezébe temette a fejét.