Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Horehled Andrea

Amikor újra együtt leszünk

©Horehled Andrea

Szöveggondozás: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika

www.krisznadasiwrites.hu

Borítóterv: Koronkai Dorottya,

WBM Book Cover Design

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/horehled.andrea.writer/

https://www.instagram.com/horehled.andrea/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2026.

epub ISBN: 978-615-6855-02-2

mobi ISBN: 978-615-6855-03-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

A romantikus történetek szerelmeseinek,

és mindenkinek, aki szereti Görögországot,

de legfőképpen azoknak, akik hiszik,

hogy minden okkal történik.

1. fejezet

Lili egy poháralátétet görgetett az asztalon jobbra, majd balra, már legalább tíz perce. Az ajtónyikorgásra, mellyel együtt egy pillanatra beszűrődött az utca zaja, felkapta a fejét, hátközépig érő, barna haját a válla mögé dobta. Ekkor megpillantotta barátnőjét, Nikolt, s izgatottan intett neki.

– De jó, hogy itt vagy. Alig várom, hogy Emily is megérkezzen – mondta Lili. – Gyere, ülj le!

– Rég láttalak ilyen vidámnak, minden rendben? – kérdezte barátnője gyanakvó tekintettel, de enyhén mosolyogva. Nikol volt hármuk közül a legmagasabb; vékony, sportos alakját jól kihangsúlyozta a fekete leggings és a hozzá viselt feszülős, pink felső. – Mitől vagy így feldobva?

– Persze, hogy minden rendben. Csak tudod… Mindegy, várjuk meg Emilyt.

– Jaj, ne, ha már belekezdtél, akkor mondd. Nagyon kíváncsi vagyok – szólt türelmetlenül Nikol, és beletúrt szögegyenes, elöl hosszú, tarkójánál rövidebbre nyírt fekete hajába.

– Na jó. Tudod, beszéltük, hogy idén elmegyünk együtt nyaralni, csak mi hárman: Emily, te meg én.

Nikol biccentett. – Ne haragudj, hogy a szavadba vágok, de ami azt illeti… mi úgy gondoltuk Emilyvel, hogy ez most nem a legmegfelelőbb alkalom – mondta.

– Már miért ne lenne az? Jól vagyok, hidd el!

– Ahogyan Nikol mondja, szerintem is túl korai ez még – csatlakozott be a szőke Emily; kinek rövid, göndör fürtjei közül az egyik az arcába kéredzkedett, éppen akkor, amikor odalépett az asztalukhoz.

– De jó, hogy te is megjöttél – fogadta Lili, majd megpaskolta az üres széket maga mellett. – Szóval, megtaláltam a megfelelő nyaralást – bökte ki.

Nikol elmosolyodott a lelkesedése láttán, s engedett barátnőjének. – Hát akkor avass be minket – mondta, miközben kivette a mobilját a retiküljéből, és maga elé helyezte az asztalra.

A lány izgatottan kezdett bele.

– Már mindent pontosan elterveztem. Bérelt autóval bejárjuk a szigetet, és az összes parton megfürödhetünk. Sőt… – Lili belekortyolt őszibaracklevébe, majd folytatta. – Végigkóstoljuk az étlapot. Állítólag nagyon jól főznek, olvastam a fórumozók bejegyzéseit a neten. Nagyon dicsérik a görög salátát és a baklavát, a húsokról nem is beszélve.

Nikol nagy levegőt vett, de Lili csak mondta, félbeszakíthatatlanul.

– Évek óta arról álmodozunk, hogy egyszer hármasban meghódítjuk a tengerpartot. Hát az álomból végre valóság lesz.

– Ez istenien hangzik – mondta Nikol. – Mit meg nem adnék egy tengerparti nyaralásért… Ami pedig téged illet, valóban nagyon rád férne most a kikapcsolódás, nehéz időszakon vagy túl. – Mély levegőt vett, aggodalmaskodva a barátnőjére pillantott, majd folytatta. – Két hónap telt el a temetés óta. Úgy gondolod, tényleg készen állsz rá?

Lili biccentett.

– Azt hiszem, igen. Ne aggódjatok miattam – felelte, majd megmarkolta barátnői asztalon heverő kezét. – Ennél alkalmasabb időpontot nem is találhatnánk. Na meg ez egy pont nekem való feladat.

– Mi tagadás, szervezésben tényleg te vagy a legjobb hármunk közül – mondta Nikol.

Emily helyeselt, majd érdeklődve Lilihez fordult:

– Na, és mennyi időre mennénk és hova?

– Görögországba, egy gyönyörű szigetre. Már csak azt kell eldöntenünk, melyik részén szálljunk meg; valamelyik nyugodt településen, vagy egy pörgős bulinegyedben? Számít-e a tenger távolsága, vagy sem? – sorolta Lili. – Rengeteg kérdés merült fel, ezeket kéne most megvitatnunk.

A három lány gyakran beszélt meg találkozót ebbe a hangulatos kis étterembe, amely a belváros szívében, a Nagykörút egyik patinás épületének földszintjén helyezkedett el. Az évek alatt a törzshelyükké vált, s csaknem minden pénteken itt zárták a hetet. A lányok ilyenkor ráérősen kibeszélték az elmúlt napok eseményeit. Pali bácsi vendéglője közel volt valamennyiük munkahelyéhez vagy lakásához, de elsősorban a séf arany keze miatt zárták a szívükbe a helyet. Alkotásai minden alkalommal maradéktalanul odavarázsolták az asztalra az otthon ízeit. Egyszerű ételeit sohasem érte kritika, és a kockás abroszos étterem zsúfoltsága is ezt igazolta.

Amíg az elfogyasztott Jókai-bablevesük után a második fogásra várakoztak, Lili hosszasan mesélt barátnőinek a kiválasztott szigetről, a homokos partszakaszokról, az azok fölé emelkedő meredélyekről, a festői halászfalvakról; végül a részletekről is döntöttek. Éppen az interneten látott hangulatos kikötőkről mesélt, amikor odalépett hozzájuk az étterem tulajdonosa.

– Leánykák, hát mire fel ez a jókedv? – kérdezte az ősz férfi kedves hangon, miközben feltálalta a három adag túrós csuszát, frissen kisült szalonnakupolával a tetején, ráadás tejföllel.

– Utazunk, Pali bácsi – újságolta Nikol vidáman. – Görögországba megyünk.

– Az egy lenyűgöző hely lehet – révedezett a férfi.

Mindig volt néhány jó szava a három barátnőhöz. Megigazította piros-kék kockás ingére rásimuló gumis nadrágtartóját, és felsóhajtott.

– Többször is láttam a Zorba, a görög című filmet – mondta, majd karjait széttárva, mélyen búgó hangján dúdolni kezdte az ismert dallamot, közben egyik lábát táncra emelte. – Öreg vagyok én már az utazáshoz. Egészen biztosan sohasem fogom már látni a világ azon részét, de hazaérkezésetek után szívesen meghallgatnám a beszámolótokat, természetesen egy forró csokoládé mellett.

Emily szájában összefutott a nyál. Nagyot nyelt.

– Hát mondtunk mi valaha is ellent Pali bácsi forró csokijának? – kérdezte.

– Örömmel venném, ha elmesélnétek, milyen az, amikor a nap rövid időre megpihen a horizonton, majd pedig elbújik a világ végén. Van-e olyan jó a konyhájuk, mint a miénk, és van-e párja a magyar bablevesünknek!

Pali bácsi ezzel átsétált a szomszéd asztalhoz, hogy köszöntse az oda érkező vendégeket.

A három lány összenézett.

– Hozhatnánk neki egy eredeti, görög népzenei CD-t. Ezzel meghálálhatnánk azt a sok szeretetet, amit tőle kapunk – mondta Lili.

Valamennyien egyetértően bólogattak.

Lili elővette pénztárcáját, az asztalra tett egy bankjegyet és némi aprót, majd felállt.

– Amint megtaláltam a megfelelő szállást, hívlak benneteket az időponttal kapcsolatban – mondta búcsúzóul.

Útban a kijárat felé még megfordult, és puszit dobott a két lánynak. Közben megigazította vállán a színes virágokkal díszített vászontáskáját, kihúzta alóla hátközépig érő, barna haját, majd egy kurta köszönést odavetve a személyzetnek, kilépett a járdára. Amint az étterem ajtaja becsapódott mögötte, a huzat meglibbentette szoknyája peremét.

A júniusi napsütés Budapest utcáit is bearanyozta. A gyerekek fagylalttal a kezükben ugrándoztak szüleik oldalán. A péntek délután még a rohanó pestieket is lelassította, szemlátomást ráérősen élvezték a csodás nap adta lehetőségeket. Amint Lili kiért a magas házak árnyékából és átsétált a széles út gyalogosátkelőjén, felnézett az égre.

Érezte az arcát cirógató napsugarakat, ahogyan hívogatják magukkal Görögországba.

***

Lili megtorpant. Az utcán ácsorogva néhány percig morfondírozott, mielőtt elhatározta, hogy egy sétát igazán megér a terve; a szigetet már kiválasztotta, mely barátnőinek sem volt ellenére, hátha máris megtalálja a megfelelő szállást is. Ezzel a gondolattal indult el visszafelé, az ellenkező irányba. A törékeny lány kecsesen lépkedett a járdán. Szellőtől hullámzó, harang alakú szoknyája és balerinacipője is kifinomult, légies járásáról árulkodott.

Még ötöt sem ütött az óra, s péntek lévén különben is ráért.

Az Oktogonhoz érve rákanyarodott az Andrássy útra, ahol tovább haladt a Duna irányába. Az egyik épület aljában megpillantott egy utazási irodát. Az átlátszó damilra felfüggesztett fényképek mintha önmaguktól lebegtek volna a kirakatban, a földi paradicsom ígéretével kecsegtetve az üveg túloldalán állókat. A daliásan a magasba nyújtózkodó, határozott megjelenésű pálmafák, a szemet gyönyörködtető, vakítóan fehér homok, s a hátteret uraló királykék égbolt szebb látványt nyújtott, mint az alattuk kövéren pöffeszkedő, tűzpiros árak, melyek a csak most, csak itt, féláron, de azért egy vagyonért jelentéssel bírtak. Lili egy pillanatra el is képzelte magát, ahogyan egy falatnyi bikiniben pillekönnyedén fut a mesébe illő tengerparton, miközben haja meg-meglibben a friss tengeri szellőben, s vele szemben ugyanígy tesz egy jóképű férfi. Tátott szájjal bámulta a képeket, amikor az egyik mögül valóban kilépett egy fess fiatalember az ablak túloldalán.

Rövid ideig azt hitte, hogy a rá meredő szempár is az álom része.

Azonban amikor felocsúdott képzelgéséből, rájött, hogy egy kirakat előtt ábrándozik; a kellemetlen helyzetet fokozta az érzés, hogy lángolt a füle hegye is. Hogy zavarát leplezze, odébb lépett, és belemerült egy másik ország gyönyörű fotóiba, reménykedve, hogy az illető már nem látja őt. Ám ekkor valaki megszólította.

– Segíthetek? Esetleg van konkrét elképzelése?

Lili mellett az imént még a kirakat túloldalán mosolygó fiatalember állt teljes életnagyságban. Közelről a lány még sármosabbnak találta. Na, akkor érezte csak igazán melegnek ezt a június délutánt.

Néhány perccel később már az utazási irodában ültek, és beszélgettek. A nagy légterű iroda falait szebbnél szebb mediterrán tájak óriásplakátjai borították be. A hőmérsékletet a klímaberendezés tette elviselhetővé, Lili mégis érezte, ahogyan dekoltázsában végigfolyik egy verejtékcsepp. Legnagyobb sajnálatára hamar kiderült, hogy ez a társaság Görögországba nem szervez utakat, így kénytelen volt továbbállni.

Egy fagylaltos bódéban csavart fagyit vásárolt, ezzel hűtötte le magát. A vanília és a csokoládé ízének keveredése gyermekkorára emlékeztette.

Közben minden kirakatnál megállt, szemügyre vette a luxusmárkák által kínált különböző cipőket, nyári színekben pompázó ruhákat, szalmakalapokat, még ha tudta is, hogy ezeknek az árát nem az ő pénztárcájához igazították. Egy egyedi formatervezésű női retikülöket árusító bolt szomszédságában megpillantott egy újabb utazási irodát. Gondolkodás nélkül betért.

Az üzlet merőben más volt, mint az előző. A néhány négyzetméteren mindössze egy alkalmazott várta az érdeklődőket, az ötvenes éveinek elején járó kedves nő felállt székéről, hogy üdvözölje Lilit. Amikor közelebb lépett a lányhoz, Lili érezte az asszony púderének illatával vegyült édeskés parfümjét. Miután felvázolta neki az elképzelését, a nő Lili felé fordította számítógépe monitorját, és végiggörgetett néhány fényképet egy kisebb szállodáról.

– Ár-érték arányban ez a legkedvezőbb, és nem mellesleg jó környéken is található. Igen népszerű a visszatérő utasaink körében.

– Nekem kissé lelakottnak tűnik – mondta Lili őszintén. – Olyan… régimódi a bútorzata, és úgy látom, a fürdőszoba még sosem volt felújítva. Ennél valami modernebbre gondoltunk. Tudja, ez lesz az első közös külföldi nyaralásunk a barátnőimmel, és szeretnénk, ha maradandó élmény lenne.

A nő elmosolyodott, biccentett, majd felpattant, és tűsarkú cipőjében a szekrényhez tipegett. Elővett egy vaskos dossziét, és Lili elé helyezte. Fellapozta, majd középtájt mutatóujjával az egyik szállásra bökött.

– Ez az apartman közvetlen a tengernél található. Szerintem ez pont megfelelne az önök igényeinek, azonban nagyon kelendő, így a mielőbbi foglalást javaslom.

A homokos tengerparton elhelyezett néhány napágy, a végeláthatatlan kék tenger, a szolidan, ám ízlésesen berendezett apartman és az álomszép kilátással rendelkező erkélyről készült fotómontázs egy szempillantás alatt rabul ejtette a lányt.

– Ez az – mondta Lili mosolyogva, majd egy gyors konferenciahívást indított barátnőivel; a lányok ujjongva fogadták a jó hírt. Valamennyiüknek megfelelt az időpont és az ár is, így bediktálták személyes adataikat; azok rögzítése eltartott egy ideig, addig Lili izgatottan lapozgatta az asztalon heverő katalógusokat. Egyik oldalt sem szemlélte néhány másodpercnél tovább, türelmetlenül várta a szerződés elkészültét.

Boldogan vetette rá magát a tucatnyi szignózandó lapra, ám ekkor a nő a papírra tette a kezét, eltakarva így az aláírandó részt.

– Látom, hogy ez egy hirtelen döntés volt. Tudnia kell, hogy ha mégsem felelne meg valamelyiküknek az időpont, az előleget nem áll módunkban visszafizetni.

– Értem, de nekem mielőbb el kell oda mennem – mondta Lili. – Muszáj.

Boldogan odakanyarította a nevét, majd hátradőlt a székén, s elégedetten csak annyit suttogott:

– Készülj, Kefalónia, jövünk!

2. fejezet

A bejárat óriási fakapuja s annak robusztus ódon kilincse mögött maga a megtestesült nyugalom bújt meg. Ahogy az ajtó lassan bezáródott Lili mögött, Budapest utcáinak zaja is egyszerre megszűnt. A patinás épület magas előterében, mint minden reggel, aznap is megállt a lány egy pillanatra, hogy kiélvezze a könyvtár miliőjét.

Ezen a hétfőn Lili a szokottnál korábban érkezett meg a munkahelyére. Boldogan, fürge léptekkel igyekezett az irodába, melyen két kolléganőjével osztozott. Egy fiú jött ki az olvasóteremből a hosszú, széles folyosóra, éppen amikor Lili a vezetőségi iroda előtt haladt el. Biccentve köszöntek egymásnak, s Lili közben óhatatlanul is belesett főnöke, József nyitott ajtaján. Egy munkatársnője, Anett ült bent a férfinál, beszélgettek. Lili nem kedvelte a mindig fontoskodó lányt. Anett munkaidejének jórészét az igazgatónál töltötte; biztosra vette, hogy már megint az előléptetése mellett kampányol, igyekezve meggyőzni felettesét, hogy vitathatatlanul ő a legmegfelelőbb személy a kiírt pozícióra.

Lili legyintett, majd belépett az irodájukba, táskáját az ajtóval szemközt álló asztalra tette, tekintetét továbbra is a folyosón tartva. Összerezzent, amikor valaki megbökte a karját.

– Mit figyelsz ennyire? – kérdezte az ötvenes éveiben járó kolléganője, Éva.

Lili magas sarkú topánka kopogására lett figyelmes. Anett sietett ki a könyvtár vezetőjének irodájából, így Lili válasz nélkül hagyva meglepett kolléganőjét, besurrant a helyére.

Az igazgató asztala az ajtóval szemközt, egy jókora ablak előtt állt, a keretéről lepattogzott fehér festék koránál még ócskább színben tüntette fel. Mindkét oldalon plafonig érő könyvespolc borította be a falat, az amúgy magas férfi eltörpült a helyiségben. Éppen Lilinek háttal állt, és egy kisszekrény tetején tornyosuló papírkupacot rendezgetett, amikor a lány megszólította. A férfi hellyel kínálta.

– Mi járatban ilyen korán, Lili? – üdvözölte, majd ő maga is leült tekintélyes, sötétbarna íróasztala mögé. Öltönyben volt, mint mindig, kigombolt zakójának két szárnya közt púderszínű ingéhez illő nyakkendő simult rá a mellkasára.

A lány egyből a tárgyra tért.

– Szeretnék szabadságra menni, két hétre – kezdte. – Jövő héttől. Tudom, hogy ne…

József közbevágott.

– Pontosan. Jól tudja, kedves Lili – bólogatott, és igazított egyet a nyakkendőjén. – Karcsi felesége a napokban szül, ő biztosan otthon lesz egy hétig, és Móni is szabadságon van, nyaralni mennek – sorolta az igazgató.

– Ahogyan én is – szólt közbe Lili –, Görögországba.

– Az újonnan érkezett klasszikus angol irodalmi művek katalogizálását már előkészítette?

– Még nem.

– Na látja, jövő hétre terveztük a feldolgozását, így is meg vagyunk csúszva. Tudja nagyon jól, hogy mindig elengedem magukat szabadságra, amikor azzal nem akadályozzák az intézmény zavartalan működését. Tisztában vagyok azzal, hogy az augusztusi leállás éppen főszezonra esik, és akkor minden drágább, de a jövő hét helyett választhatná az utószezont. Szeptemberben már tudnám magát nélkülözni akár hosszabb időre is.

– Nem arról van szó. Én… hogy is mondjam, nem várhatok addig – mondta Lili, majd elcsukló hangon hozzátette: – Nekem most kell oda mennem.

– Nézze, nem tudok kivételt tenni, akármennyire is szeretnék. Szükségünk van magára.

Lili nagy levegőt vett, és kiegyenesedett.

– Márpedig nekem muszáj elmennem – jelentette ki határozottan. Saját hangját hallva ő maga is meglepődött céltudatosságán. Nyomasztotta a komfortzónáján kívül eső helyzet, mivel ennyire eltökélten még sosem ragaszkodott semmihez, ami látszólag ennyire meggondolatlan lett volna, még ha ő tudta is, hogy nem az.

József előrehajolt hatalmas bőrfotelében, és az asztalra könyökölt. Fürkésző tekintetével Lilit bámulta. A lány érezte, hogy az arca izzik, mint a parázs; összekulcsolt kezét tördelte, keresztbe tett lába megremegett.

A könyvtárigazgató megköszörülte a torkát.

– Ne haragudjon, nem egyezem bele.

A szobát kínos csend szállta meg. Lili mélyet sóhajtott, majd egyenesen a főnöke szemébe nézett.

– De nekem tényleg el kell mennem. Ez nagyon fontos.

– Ahogyan a maga munkája is nekünk.

– De ez teljesen más. Kérem, értse meg!

A férfi a fejét csóválva hátradőlt foteljében.

– Akkor felmondok – bökte ki Lili meggondolatlanul.

Az igazgató arcára kiült a meglepődés.

– Azt mégis hogyan gondolja? És a felmondási idő?

– Hát… azt még nem tudom – mondta a lány, majd megvonta a vállát. – Esetleg Görögország után?

József gondterhelten végigsimított tenyerével a kopaszodó fején, egészen a tarkójáig. Megfogta a tollát, majd kis ideig azt babrálta.

– Attól tartok, az már késő. Nekünk most van szükségünk valakire, sok lesz a teendőnk az elkövetkezendő hetekben. – A férfi feszült lett. – Akkor hát azt hiszem, bár vonakodva, de nincs más lehetőségem, mint elfogadni a felmondását, a felmondási idejétől pedig eltekintek. De hogy honnan szerzünk valakit, aki jártas is az ön munkájában, és holnap kezdene is… hát azt még nem tudom.

Lili egyenesen az irodájába sietett. Leült az asztalához, és sorra nyitotta ki a fiókjait, kivette személyes tárgyait, majd az asztalra halmozta őket. Egyre lassultak a mozdulatai, ahogy előhúzott két szövettáskát, és szisztematikusan belepakolt: határidőnapló, könyvek az egyikbe, tollak, fényképek a másikba. Aztán a konyhába ment, hogy elhozza a bögréjét. Amikor megmarkolta, eszébe jutott, hogy valóságos rituálévá nőtte ki magát a nap első feketéjének elfogyasztása a kollégákkal. Előre tudta, hiányzik majd neki a csapat, hiszen az évek alatt megszerette őket; például gondosan beosztották, hogy melyik nap ki szerzi be a reggeli tejeskávé mellé az aprósüteményt a közeli pékségből. Olyankor még Anettre sem lehetett egy rossz szava sem.

Lili zaklatottan tért vissza az asztalához.

– Mondd, mi van ma veled? – kérdezte Éva.

A lány csak legyintett, betette a rózsaszín alapon fehér pöttyös kerámiabögréjét az egyik szatyorba, majd lehuppant a székére.

– Választanom kellett két hét szabadság és a munkám között.

– Ezt a főnök mondta? – hitetlenkedett Éva.

– Hát, nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod?

– Úgy fogalmazott, hogy jelenleg nem tud nélkülözni. Nekem viszont egy hét múlva el kell mennem Görögországba.

– Mégis minek?

– Nyaralni. A barátnőimmel, két hétre. Így hát felmondtam.

– Hogy mit csináltál? Te felmondtál? – kérdezte csodálkozva a nő. – Egy nyaralás kedvéért? Lili, drágám, ez óriási felelőtlenség a részedről.

– Ez nem csak egy nyaralás...

– És mit kezdesz most munka nélkül?

A nő hangja gyengéd volt, aggodalom hallatszott ki belőle.

Lili vállat vont, majd megragadta a holmiját.

– Valamelyik nap felhívlak – mondta, majd odalépett kolléganőjéhez, és megölelte. – Ígérem, amikor visszajövök, mindent elmesélek. Tudom, úgy tűnik, őrültséget művelek, de hidd el, megvan rá az okom. És tudom, hogy jól döntöttem.

Vállára akasztotta táskáit, s ajkán elégedett mosollyal elindult. Határozott léptekkel haladt végig a folyosón. Az igazgató szobájából kihallatszott a billentyűzet klimpírozása. Lili szíve hevesen zakatolt, lépteit szaporábbra véve, leszegett fejjel haladt el a férfi irodája előtt, orra alá dörmögve köszönt el Józseftől.

Néhány pillanattal később férfi cipő kopogott mögötte a padlón, egyre gyorsabban.

– Lili kedves, egy pillanatra várjon, kérem! Nem gondolná ezt át még egyszer? – hallatszott a háttérből, amikor a lány már az előcsarnokban járt. A mindig határozott József hangja ezúttal bizonytalanságáról árulkodott. Lili lelassított. Rövid ideig hezitált, majd megrázta a fejét, és suttogva azt felelte:

– Sajnálom.

Ismét lenyomta a robusztus kilincset.

Becsapódott mögötte a hatalmas kapu. Mély levegőt vett, beszívta a könyvtár melletti kávézó teraszát díszítő rózsaszín petúnia illatát, és elmosolyodott.

3. fejezet

Ahogyan a vonat lassan elhagyta a Keleti pályaudvart, és megcélozta Kőbánya felsőt, Lili izgatottan figyelte a sínpályákon sorakozó vagonokat, régi épületeket s a felettük húzódó kábelrengeteget. Még a pléhdoboz hatású raktárépületek végeláthatatlan sora sem hangolta le. Budapestet maga mögött hagyva a szerelvény felgyorsult, s a lány kényelmesen hátradőlve gyönyörködött a tájban.

Néhány órával később a vonat lomhán gurult be a sátoraljaújhelyi vasútállomásra. Az épület mentén hosszan húzódó peron magas, enyhén boltíves ablakait fehér fugával közrevett világosbarna csempék díszítették. Lili végigjáratta tekintetét a várakozókon, s hamar ki is szúrta édesapját még az ablakon keresztül. A magas, szikár férfi az épület egyik oszlopának támaszkodva várakozott egy vékonyka árnyékcsíkban.

A lány felállt, vállára kapta bézs utazótáskáját, és elindult az ajtó felé. A meredek lépcsőfokokon egy korosodó úr segítette le. Lili megköszönte előzékenységét, majd a hömpölygő tömegben odaszlalomozott apjához, egyenesen a karjaiba. Hosszasan ölelték egymást. Aztán a férfi átvette lánya poggyászát, szabad kezével pedig átkarolta Lilit. Az emberek szétszéledtek, csak néhány cipő halk kopogása törte meg a csendet, végül a peront ismét megszállta a kisvárosi nyugalom.

Amint elhagyták az állomás parkolóját, Lilit nosztalgikus hangulat kerítette hatalmába.

– Nem tudok betelni Zemplén szépségével. Tudod, apa, szeretek Pesten élni, ott több a lehetőség, de…

– De mégis csak ez az otthonod – fejezte be a gondolatot Kálmán egyetlen gyermekéhez fordulva. Ősz bajsza alatt megértő mosoly bújt meg.

– Pontosan – vágta rá Lili.

A mélyzöld Suzuki bekanyarodott a csendes Tokaji Ferenc utcába; takaros, világossárgára festett családi házuk a város nyugodtabb részén helyezkedett el. Ilonka, Lili édesanyja már a kapuban várta őket. Kálmán még le sem állította a motort, Ilonka máris megmarkolta az autó kilincsét.

– Édes kislányom, hogy vagy? – tudakolta.

Amint a lány kiszállt a kocsiból, a nő erősen megölelte.

– Rendben vagyok, anya, vacsora közben mindent elmesélek.

A férfi is kiszállt.

– Édesanyád majd kiugrott a bőréből, amikor felhívtad, hogy jössz.

– A nagyi temetése óta nem járt itthon, persze, hogy örülök – mondta az asszony a férjének.

– Ne haragudjatok, de sűrű volt ez az elmúlt két hónap – szólt Lili.

– Tudod, milyen egy anya… szívem szerint minden nap itthon tudnám az én kincsemet – mondta a nő, és mosolyogva a lányára nézett.

Kálmán kiemelte Lili táskáját a csomagtartóból, majd mindhárman elindultak a kecsesen csavart rácsos kapu felé. A betonaljzatra épített, sötétbarnára mázolt vaskerítés mögötti kis előkert egy részét színes viráglepedő borította. Édesanyja szeretettel gondozott növényei mosolyt csaltak a lány arcára. Az asszonyhoz fordult, végigsimított mogyoróbarna haján, majd megcsókolta a homlokát.

Amióta Lili néhány éve a fővárosba költözött, szüleivel jórészt telefonon tartotta a kapcsolatot. Ritkán látogatott haza, csupán ahogy ideje engedte. Olyankor viszont kihasználta a Sátoraljaújhelyen töltött napok minden pillanatát. Szülővárosa és az egész Hegyköz rengeteg kulturális programmal bővelkedett. Lili imádta, hogy ilyenkor mindig sok régi ismerőssel, baráttal, osztálytárssal fut össze, akikkel jó megállni egy-egy csevejre. Ám tudta, ez alkalommal erre nem lesz ideje.

– A kedvencedet főztem – mondta Ilonka boldogan.

Nem is késlekedtek, azonnal asztalhoz ültek. Egy kisebb rántott hús mellé Lili két szelet sárgatúrót is óvatosan a tányérjára emelt villájával. Szájába vette az első falatot, ízlelgette, majd miután mosolyogva lenyelte, belekezdett, hogy nagy vonalakban felvázolja a kiruccanásukat.

– A tengerhez megyünk – mesélte csillogó szemekkel.

– Pontosan hova? – érdeklődött édesanyja.

– Görögországba, Kefalónia szigetére. Azt mondják, szuper hely. Alig várom, hogy megkóstolhassak egy igazi görög salátát… De a te főztödnél nincs jobb a föld kerekén – tette hozzá édesanyjához fordulva, majd folytatta az evést.

– Hmm… Görögország – mondta elmélázva az asszony –, a nagyi meg a nagyapa sosem vittek el oda engem, mégis olyan, mintha ismerném. Itt, legbelül – mondta Ilonka kezét a mellkasára helyezve.

Lili érezte, nem kellett volna elárulnia utazásuk célpontját, de előbb-utóbb úgyis kiderült volna. Szívbe markoló érzés volt látni édesanyja arcán a fájdalmat, de tudta, a szerettük elvesztése után nagyon nehéz olyat mondani, ami ne rá emlékeztetné őket, hiszen a mindennapjaik része volt.

– Anya, ez mennyei lett – mondta inkább.

A sárgatúró főként a görögkatolikus húsvéti ételek egyike, Lili imádta ezt a tejből és tojásból készült édes, sárgás színű, a sajtnál puhább állagú finomságot, melyet szeletelve fogyasztanak. Mivel hazalátogatása ünnepnek számított, Ilonka évszaktól függetlenül gyakran kedveskedett ezzel a lányának.

– És mennyi időre mentek abba a messzi országba? – érdeklődött az apja viccesen.

A férfi rendre tréfásan fejezte ki magát, amikor egy másik országról esett szó, hiszen ők ketten szerény anyagi körülményeik miatt mindössze a közeli Szlovákiában és Ukrajnában tett külföldi utazással büszkélkedhettek. Kálmán a helyi gyárban kereste kenyerét, Lili tanítónő édesanyja sok, cserfes kisiskolás Ilonka nénije volt.

– Két hétre. Hétfőn indulunk, és még rengeteg elintéznivalóm van, szóval nem maradhatok itthon sokáig.

– Elengedtek ilyen hosszú szabadságra? – kérdezte csodálkozva az apja.

Lili félrenyelt; hevesen felköhögött. Aprócska termetű édesanyja azonnal a konyhába sietett egy pohár csapvízért.

– Persze, két kollégám idén nem megy szabira, így minden nap elegen lesznek a könyvtárban, amíg én nyaralok – füllentett a lány.

Tekintetét a tányérját díszítő pasztellszínű virágmintákra szegezte, s inkább szüleit faggatta a helyi történésekről.

– Tóth Dani is Pestre költözött – újságolta erre az apja.

– Ügyvéd lett – folytatta édesanyja.

– Egészen megférfiasodott.

– Milyen szerelmes volt beléd az a fiú! Ha látnád most, biztosan tetszene neked.

– Anya – mondta Lili elnyújtott hangon –, tudod jól, hogy sosem tetszett nekem, olyan kiálló fogai voltak.

Édesanyja tovább mesélt Lili volt osztálytársáról, Daniról, így a lány megnyugodott, hogy nem kell több keresztkérdésre válaszolnia a nyaralásról és a munkahelyéről.

A vacsora befejeztével leszedték az asztalt. Amikor az előszobában megszólalt a telefon, Ilonka a készülékhez sietett. Lili a konyhában Kálmánhoz fordult, és kihasználva, hogy kettesben maradtak, a pultra helyezve a tányérokat odasúgta apjának:

– Felmondtam.

– Mi az, hogy felmondtál? Mégis mikor?

– Ma reggel. Nem akartam anya előtt mondani. Tudod, milyen. Csak aggódna.

Kálmán a sötétbarna, nagyszülőktől örökölt vitrines tálalószekrényre tette a levesestálat.

– Van itt még valami más is, igaz?

Lili kissé hezitált, végül suttogva kibökte.

– Apa, meg kell keresnem valakit.

– Mégis kit? – kérdezte Kálmán.

Ekkor Lili meghallotta édesanyja közeledő lépteit, s hadarva hozzátette:

– Anya nem tudhat róla. Ígérd meg, hogy nem mondod el neki.

A férfi feljebb tolta orrán a szemüveget, majd bólintott.

Amikor Ilonka belépett a helyiségbe, csend fogadta.

– Azt hittem, már javában mosogattok – viccelődött.

– Éppen most akartunk nekiállni. Bízd csak ránk – mondta Kálmán –, te addig átmehetsz Terikéhez, hogy megbeszéljétek a dolgaitokat. Mire visszaérsz, a konyha szebb lesz, mint új korában.

– Rendben – mondta az asszony, majd a fiókhoz sietett, és előhúzott belőle egy vaskos, szélein kissé rongyos receptfüzetet. – Ki kell találnunk, hogy mit süssünk jövő hétvégén a volt kolléganőnk nyolcvanadik születésnapjára. Szeretnénk őt meglepni – tette hozzá lányához fordulva, majd mosolyogva kisietett a konyhából; néhány pillanat múlva a bejárati ajtó tompán puffant.

– Szóval, kit kell megkeresned? – kérdezte Kálmán, amikor újra kettesben maradtak Lilivel.

– Egy görög férfit. A nagyi kérte tőlem – felelte a lány.

– Egy görög férfit? És ezt a nagyi kérte tőled? Ezt a sületlenséget!

A férfi felkacagott. Néhány pillanat múlva azonban lefagyott a mosoly az arcáról.

– Egy görög férfit mondtál?

Lili bólintott.

– És ezért mentek Kefahogyishívjákra?

– Kefalóniára. És igen, ezért.

– Sosem hallottam még erről a helyről – mondta Kálmán.

– Én sem, de nagyon szép, a neten egy rakás gyönyörű képet találtam – tette hozzá a lány.

– Nem kétlem.

A férfi szó nélkül a nappaliba sietett. Lili utánaeredt.

– Most meg hova mész? – kérdezte.

Kálmán leemelt az egyik polcról egy vaskos, nagyméretű könyvet. Sötétkék alapon sárga betűkkel ez állt rajta: Világatlasz. Egyből a hátuljánál nyitotta ki, és a K betűnél ujjával végigsimítva az egész oldalon kikereste Kefalóniát. Majd Lili nagy meglepődésére odébb lapozott, a T betűhöz.

– Ez az, meg is van – mondta, majd a százhetvenedik oldalra lapozott.

Lili szeme megakadt a Kefalóniát ábrázoló oldalon, s hamar ki is szúrta a települést, amelyiken lefoglalta a tengerparti szuperszállást. Rá is bökött.

– Ide megyünk, pontosan.

De a férfi, mintha meg sem hallotta volna, továbblapozott; egy oldalt, majd még egyet, végül vagy hat oldallal később az egész országot ábrázoló részhez ért.

– Hmm. Ez érdekes – mondta az apja, majd elhúzott szájjal a lányára pillantott.

– Mégis miről beszélsz? – kérdezte Lili.

– Nézd csak! Kefalónia itt van – mutatta az egyik kezével –, Athén pedig itt – bökött oda a másikkal.

– Igen, tudom.

– Thászosz pedig emitt – folytatta az apja, közben a térkép egy még távolabbi, harmadik pontjához érintette az ujját.

– Oké, látom. És?

– Hát és. A nagyi tudtommal Athénban született, onnan aztán elköltöztek Thászoszra, és ott élt egészen addig, míg Magyarországra nem jöttek, Görögországba pedig soha többé nem tért vissza, egyetlenegy alkalommal sem.

– És Kefalónia meg Athén elég messze vannak egymástól. Erre gondolsz, igaz? – kérdezte Lili.

– Erre bizony. Thászosz pedig még messzebb.

– Hmm… hát ez tényleg érdekes – mondta Lili elmerengve.

– De miért is kell ezt a görög férfit megkeresned?

– A nagyi hagyott nekem egy levelet, melyben leírt mindent. Már korábban elolvastam, de azt hiszem, csak most állok rá készen, hogy megtegyem, amire kért. Úgy érzem, most kell elmennem, különben ha töprengek rajta még egy kicsit, a végén meggondolom magam. És ezt nem tehetem meg vele. Segítened kell!

A férfi nagyot sóhajtott.

– Rendben. Gyorsan mosogassunk el, aztán meglátom, mit tehetek érted.

Kálmán síri csendben térült-fordult a konyhában. Lili azt hitte, ő érkezett haza egy titokkal, most azonban úgy érezte, apja is tud valamit, amit ő nem. Vagy talán csak eltöprengett azon, hogy miért éppen Kefalónián kell a lányának megkeresnie valakit? Ki tudja.

Amikor a tányérok mind katonásan sorakoztak a csepegtetőben, Lili és az apja felmentek az emeletre; amióta Lili az eszét tudta, a folyosón egy széltében színes csíkos, szőtt szőnyeg futott végig.

Lili szobájába mentek, a lány kivett a táskájából egy könyvet, és leültek Kálmánnal az ágyra. Lili az ölébe vette a keményfedeles regényt, és kihúzott belőle három gondosan összehajtott papírlapot, majd odanyújtotta édesapjának az egyiket; Lili neve szerepelt rajta. Apja először a lányára, majd a papírlapra pillantott.

– Gyerünk – buzdította Lili.

A férfi belemélyedt. Többször is megköszörülte a torkát.

Miután Kálmán végigfuttatta tekintetét a levélen, letette maga mellé az ágyra. Felállt, és az ajtó irányába lépett. Felsóhajtott, majd kezeit zsebre téve visszafordult, tanácstalanul meredt a lányára.

– Már érted, miért kell megkeresnem? – kérdezte tőle Lili.

Apja visszaült az ágyra.

– Talán még odaadhatom neki – tette hozzá a lány; hangja tele volt bánattal és fájdalommal. – És arra gondoltam, ha már megyek, viszek magammal néhány újabb fényképet is, ebben kérném a segítségedet – mondta Lili.

A lány ismét kinyitotta a könyvet, ezúttal egy régi, viseltes fotó került elő belőle. Átnyújtotta az édesapjának.

– Istenem – suttogta a férfi, s közben ujjával végigsimított a fénykép bal felén. – Ezt meg honnan szedted?

– A nagyi cuccai között volt.

Ekkor az alsó szint irányából zaj hallatszott.

– Ajaj, megjött anya!

– Gyorsan, tedd el ezeket – mondta Kálmán. – Reggel megkeressük, amit szeretnél, amikor édesanyád a piacra megy. Azt hiszem, én sem akarom, hogy hallja, hogy a nagyiról beszélünk, a levél tartalma pedig a kettőnk titka marad.

– Köszönöm – mondta Lili az apjának. Jó kompromisszumnak tűnt, hogy utazása valódi célját nem fedte fel az édesanyja előtt, így nem okoz neki fájdalmat. És a saját lelkiismerete? Hát azzal meg majdcsak megküzd valahogy.

Kálmán már az ajtó felé oldalazott, egy apró mosolyt erőltetett az arcára.

Lilit bántotta, hogy bűntudatot ébresztett az édesapjában; de be kellett vonnia őt a küldetésébe, szüksége volt néhány fényképre, na meg amióta elolvasta a levelet, ezer kérdés kavargott a fejében.

Amint Kálmán kiment, a lány felsóhajtott. Összehajtogatta a levelet, és a másik kettővel együtt visszahelyezte a könyvbe, azt pedig a táskájába süllyesztette.

***

Este Lili beállította az ébresztőórát, nehogy átaludja édesanyja reggeli piaclátogatását. Bár afelől nem volt kétsége, hogy a tervében szövetséges édesapja pontosabb lesz, mint egy atomóra, mégsem bízta a korán kelést a véletlenre. Amint a mobil megszólalt, magára kapta mackónadrágját, egy lenge pólót, majd bevetette az ágyát, és várt, amíg édesanyja elhagyja a házat. Mihelyst meghallotta a kapu nyikorgását, szélsebesen leviharzott a szőnyeggel borított lépcsőn. Édesapja a konyhában várta két bögre gőzölgő feketével.

– Biztosan ezt akarod? – kérdezte Kálmán.

A lány bólintott.

– Tartozom neki ennyivel – mondta halkan –, tudod, mennyire szerettem.

Megitták a kávét, majd felmentek a nagyi szobájába; belépve Lili megtorpant, szemébe könnyek szöktek. A férfi egyenesen a szekrényhez lépett. Kinyitotta, és leemelt az egyik polcról egy antik fadobozt, majd átnyújtotta lányának. A doboz nem volt túl nagy, inkább csak széles; domború tetején finoman megmunkált vaspántok íveltek át. Egy pici lakat tette titokzatossá, benne apró kulccsal. Amolyan igazi kincses ládikának tűnt, amibe a lányok a titkaikat rejtik: szerelmesleveleket, a vágyott fiútól kapott apróságokat, emlékeket. Lili az orrához emelte, beszívta a fa ódon illatát. Ujjai bizseregtek, s ahogyan kezében tartotta, érezte, hogy arca egyik pillanatról a másikra változik; hol lángol a kíváncsiságtól, hol pedig elsápad a szomorúságtól. Az ágyra helyezte, majd mindketten letérdeltek a puha szőnyegre. Lili izgatottan nyitotta fel, s az első fénykép láttán elmosolyodott.

– Ez a kedvencem, amin ketten vagyunk a nagyival – jegyezte meg.

Kivették az összes képet. Bő fél órát időztek fölöttük, míg kiválasztottak belőle egyet; a legjobbat. Közben Lili az édesapját faggatta.

– Hogy van anya?

– Nehezen viseli. Néha úgy érzem, nagyapa halálát sem dolgozta még fel teljesen, erre most az édesanyját is elvesztette. Már csak mi maradtunk neki – mondta Kálmán, és gyengéden végigsimított Lili arcán.

Miután a lány magához vette a fotót, bezárta a ládikát, és visszahelyezte a polcra, a szekrényajtót pedig óvatosan becsukta. Egy pillanatra megállt, fejében kérdések tömkelege cikázott. Úgy gondolta, talán édesapja a legmegfelelőbb személy, aki némelyikre választ adhat, mégsem szerette volna még jobban belevonni ebbe a bűntudattal teli történetbe. Ámbár ha jobban belegondol… ezek valójában csak ártalmatlan kérdések, miért ne beszélhetnének róluk?

– Te apa, hogy is volt ez a nagyiékkal? Mikor költöztek ide Magyarországra?

– Hatvanhét márciusában – felelte Kálmán. – Ha engem kérdezel, kislányom, akkor van itt még más is, amit én sem értek. Lesz minek utánajárnod ezen a Kefalónián.

– Azt mondod? – kérdezte elgondolkozva Lili.

Az édesapja elmélázva bólintott.

A lány a szobájába sietett, becsúsztatta a kiválasztott képet a könyvébe a másik mellé, majd követte édesapját a konyhába. Körülnézett a hűtőben, kivett maguknak egy-egy paradicsomot, sonkát s némi sajtot, két tányérra halmozta. Egy-egy kiflit helyezett melléjük, kávésbögréjét teletöltötte hideg tejjel, és egy tálcán mindent bevitt a nappaliba. Bekapcsolta a tévét, s édesapjával az ajtónak háttal álló kanapén foglaltak helyet, mintha csak akkor kezdődött volna a reggel. Falatozás közben vissza-visszatértek az emeleti beszélgetésükhöz, a családi környezetben sorra törtek rá a lányra az emlékek.

Váratlanul tompán kongó hang érkezett az előszoba irányából. Ilonka szabadkozása követte.

– Megjöttem! Csak eldőlt a zöldséggel teli bevásárlótáskám, és felborította a szobrot. Bocsánat, ha megijesztettelek titeket – hallatszott a háttérből édesanyja ziháló hangja.

– Segítek, hagyd csak, majd én felállítom – mondta Lili.

A körülbelül egy méter magas, vékonyka faszobor csapott ekkora zajt. Lili a helyére tette, és a konyhába sietett, ahol édesanyja már javában pakolta a pultra a frissen beszerzett élelmiszereket.

– Miről pusmogtatok apával? Pont olyanok vagytok, mint gyerekkorodban – jegyezte meg. – Folyton titkolóztatok, és mindig azt mondtad, hogy ez a felnőttek dolga – nevetett fel –, pedig nem voltál több tíznél.

– Ezt mind egyedül cipelted haza? – vetette közbe Lili. – Miért nem hívtad fel apát? Lement volna érted a piacra autóval.

– Ugyan már! Mindig egyedül cipelem haza a bevásárlást, amikor apa dolgozik.

– Jó, de ha nem vagyok itthon, nem veszel ennyi mindent. Ígérd meg, hogy máskor legalább biciklivel mész le, aztán hazafele tolhatod, és nem kell cihelődnöd… vagy veszünk neked egy banyatankot – viccelődött Lili.

– Hogyne! Otthonkával és fejkendővel?

Lili felnevetett, majd bohókásan bólintott.

Amikor visszament a nappaliba, leült édesapja mellé, és aggodalmaskodva a fülébe súgta:

– Remélem, nem hallott semmit.

4. fejezet

A modern, minimál stílusban, világos bútorokkal berendezett lakás pedáns lakóról árulkodott. A hófehér falakon négyzetméternyi, absztrakt alakzatokat ábrázoló vásznak lógtak nyugalmat sugározva, a helyiség levegője mégis izzott a feszültségtől.

– Készülődnöm kell, hamarosan itt lesznek a lányok – hadarta Nikol, s közben kitárta a plafonig érő ruhásszekrény ajtaját, és karba font kézzel, tanácstalanul megállt előtte.

Az ágy és a komód között egy nyersfa vázú fotel állt, melynek ülőrészét fehér vászonkárpit borította. Egy nagydarab férfi ült benne, előredőlve, könyökével térdére támaszkodva.

– Minek lógsz folyton azokkal a lányokkal, Nikol? – mordult rá a lányra.

– Mert a barátnőim, és ma latin est van a La Palmában – válaszolta Nikol, s közben kivett néhány, az alkalomhoz leginkább illő ruhát, bő és hullámos alsó résszel.

– Nem engedem, hogy ilyen rövid szoknyában riszáld a hátsódat! Minden pasi téged stíröl majd – közölte tárgyilagosan Szikla; felpattant, a lányhoz lépett, és kikapta a kezéből a ruhadarabot, majd az ágyra dobta.

– Ez nem egy olyan hely – közölte sértődötten Nikol.

– Persze... ismerem én az ilyen helyeket.

– Nem, nem ismered. Ide az emberek azért járnak, mert imádnak táncolni és szeretik a latin zenét. Ez nem olyan, mint a klubok, ahol eddig dolgoztál. Különben is… a törzsvendégek majdnem mind párok – mondta a lány, és leemelt a fogasról egy újabb ruhát, ezúttal egy pirosat. Behajtotta a szekrény egyik szárnyát, melynek külső oldalát teljes egészében tükör borította. Boldogan maga elé tartotta a ruhadarabot, a testéhez simította, majd néhányszor megpördült a tükör előtt. Derült arccal sorolta a kedvenc latin számainak címét, amikor a férfi Nikol után nyúlt, erősen megmarkolta a karját, és magához húzta.

A kopasz, kigyúrt férfi tekintete hátborzongató volt. Kezét ökölbe szorította, bicepszén kidagadtak az izmok, s a halántékán félelmetesen kidudorodó erek lüktettek.

Nikol arcáról eltűnt a mosoly.

– Mitől vagy ma olyan feszült? Megint feldobott valamelyik kollégád a főnöknél? – kérdezte a férfit, és gyengéden felé nyúlt, hogy megsimogassa puhára borotvált arcát, de az lendületből eltaszította magától.

A férfi nem véletlenül kapta a Szikla becenevet régi cimboráitól. Közülük többen rossz magaviseletük miatt hűvösön töltötték ezeket a forró nyári napokat, de ő valahogy mindig megúszta, talán mert tényleg kemény kőből faragták.

– Lazíts egy kicsit! Megmasszírozlak – ajánlotta fel Nikol.

– Mi van? Laza vagyok. Ne próbálj terelni – vetette oda flegmán a lánynak.

Nikol megvonta a vállát, kiemelte karját a férfi erős fogásából, odasétált a komódhoz, és a felső fiókból kivett egy fehérre mázolt fadobozt. Egy vékony, ezüst nyaklánc került elő belőle, amelyen egy apró ékszerkövekkel díszített, szívecske alakú medál lógott. A ládikában hevert a hozzá illő fülbevaló is.

– Azt mondtam, nem mész azokkal a karót nyelt lányokkal sehova!

– Ne bántsd a barátnőimet.

– Nem bántom én őket – kezdte a férfi rosszindulatú mosollyal a szája sarkában –, addig, amíg messziről elkerülnek téged. Sohasem szerettek engem, folyton megfúrták a közös programjainkat, mindig nagyon ügyesen rászerveztek.

A hálószoba ajtajában váratlanul Emily jelent meg.

– Te csak ne parancsolgass neki! – mondta, mellette Lili tűnt fel. – Különben is, hogy beszélsz vele?

– Ti meg mi a rákot kerestek itt, mi? Kopogni meg én fogok? – förmedt rájuk Szikla.

– Nyitva volt az ajtó. Már a lépcsőházban hallottuk, hogy milyen előkelő vendége van Nikolnak – jegyezte meg Emily epésen.

– Figyeld már, kisanyám, jól felvágták a nyelvedet. Jobban tennéd, ha befognád a szád.

– Te pedig jobban tennéd, ha elmennél, mielőtt meggondolatlan dolgot teszek – sziszegte Emily fenyegetően, résnyire szűkült szemmel, s közben lazán a farmerje zsebébe csúsztatta mindkét kezét.

A férfi elengedte Nikol karját, és lökött rajta egyet. A lány úgy a komódnak csapódott, hogy megbillent a rajta álló, mázas kerámiadísz. Feljajdult. A férfi megfordult, és kimért léptekkel Emilyhez sétált. Mintha egy hegy emelkedett volna a lány fölé.

Szikla szúrós tekintettel Emily szemébe nézett, és serpenyő méretű kezének két ujjával először saját arcára, majd a lányra mutatva jelezte, hogy rajta tartja a szemét. Széles vállával utat törve magának, a dupla ajtóban ácsorgó két barátnő között komótosan kisétált a hálószobából. A bejárati ajtó tompán puffant, ahogy becsapódott mögötte.

Lili oldalba bökte Emilyt.

– Te normális vagy? Komolyan beszóltál neki? Még hogy mielőtt meggondolatlan dolgot teszel… van még ennél is meggondolatlanabb?

– Rendesen berezeltem, annyi szent – vallotta be Emily, s nedves tenyerét beletörölte nadrágjába –, de te is hallottad, hogyan beszélt Nikollal.

Nikol zavarban volt. Barátnői pillantásának kereszttüzében megfordult, és gondosan becsukta a szekrényajtót.

– Ezúttal nem futamodhatsz meg a beszélgetés elől – mondta neki Emily.

Mindhárman átsétáltak a nappaliba, Lili és Emily helyet foglaltak a kanapén.

– Mit keresett itt? – vonta kérdőre barátnőjét Emily, de válasz nem érkezett. – Azt hittük, azzal, hogy szakítottatok, végre eltűnik az életedből.

Nikol az étkezőasztal egyik székére kuporodott, és gombóccá gyúrta ölében a kiválasztott ruhát. Ujjaival egyre csak gyilkolta a finom esésű anyagot.

– Néha meglátogat – vallotta be félénken.

– Szétmentetek, és most másik barátnője van. Miért járkál fel hozzád? – kérdezte Lili.

– Nincs senkije – felelte Nikol.

– A fodrászatban több vendéged is mondta, hogy amióta nem jár be hozzád, egyre gyakrabban látják valami idősebb, vörös nővel.

– Nekem azt mondta, nincs senkije. Bár mindegy is, és ha van? Már nem vagyunk együtt.

– Bármit letagadna, csak hogy beengedd az ágyadba néhány órára – szólalt meg Emily.

– Na, ez övön aluli volt. Beszélgetni szoktunk. Most is hozott egy nagy pizzát – mondta Nikol védekezés gyanánt.

– Akkor miért viselkedett úgy, mintha a tulajdona lennél? – kérdezte Emily.

Nikol megvonta a vállát.

– Engedd őt el, vége – mondta Lili. – Nem elég, hogy tönkretette az elmúlt két évedet?

– Ő az egyetlen, aki ezzel a heggel az arcomon is szépnek lát – jegyezte meg Nikol.

– Azzal a heggel, amit neki meg a részegen okozott autóbalesetének köszönhetsz. Térj már észhez, miért véded folyton?

A fiatal lány sötétbarna szeme könnybe lábadt. A bőrére vastagon felvitt alapozó sem volt képes maradéktalanul befedni az arccsontján húzódó, ujjnyi hosszúságú heget, ezért mindig olyan frizurát vágatott, hogy szabadon lógó hollófekete tincsei eltakarják. Most azonban akaratlanul is füle mögé tűrte elöl hosszú, tarkójánál rövidre nyírt haját, s ujjbegyeivel óvatosan végigsimította a szörnyű baleset maradandó nyomát. Képzeletben újra hallotta a szirénák fülsüketítő visítását, a mentősök beszélgetésének tompa és torz hangját. Látta a feje fölött lógó, vakító műtős lámpát, s az operáció után megjelenő ismerős arcokat, ahogyan aggódva tekintenek le rá. Pedig már másfél éve történt.

– Ez örökre rá fog emlékeztetni – suttogta Nikol.

– És arra, hogy többet ne kezdj ilyen emberrel – mondta Emily, majd odasétált Nikolhoz, leguggolt mellé, és megfogta a kezét.

– Te egy gyönyörű és értékes nő vagy. Tovább kell lépned, és magad mögött hagyni ezt az időszakot. Mi mindent megteszünk azért, hogy Görögországban maximálisan kikapcsolódhass, és lezárd az életed ezen szakaszát. Rendben? – kérdezte.

Nikol nem szólt semmit, csak megölelte barátnőjét.

– Nem szeretnék ünneprontó lenni, de késő van. Indulnunk kell, foglaltam asztalt – szólt közbe Lili. – Annyira örülök, hogy végre összehoztuk ezt a tengerparti nyaralást… már olyan régóta terveztük!

– Ahogy mondod, ezt ma meg kell ünnepelnünk – válaszolta Emily.

5. fejezet

– Még egy óra van a felszállásig – mondta Nikol.

– Nem még, hanem már csak – helyesbített Lili. – El sem hiszem, hogy végre eljött ez a nap, és hamarosan láthatjuk a tengert!

– Ez lesz kétezertizennyolc legnagyobb bulija, biztos vagyok benne – tette hozzá Nikol.

A budapesti Liszt Ferenc repülőtér váróterme zsongott a járataikra váró, vidám emberek csevegésétől. A repülőgépbe vezető folyosón egymást érték a lányok lábai. Türelmetlenül siettették egymást, hogy mielőbb elfoglalhassák üléseiket.

– Ez annyira izgalmas, még sohasem repültem – mondta Lili, s közben az elhangzott utasításra becsatolta az övét.

Amikor a gép motorjainak zúgásától megremegtek az ülések, a három barátnő arcára elégedett mosoly ült ki. Jóízűen nevetgéltek, egy korábbi bulijuk élményeit elevenítették fel. Azt a partit beszélték ki, melyen hármukon kívül még néhány ismerősük és Emily barátja, Peti vett részt. A fiú éppen a tánctudását készült megcsillantani, amikor véletlenül meglökte a tánctéren áthaladó felszolgálót, aki ettől elvesztette az egyensúlyát, a poharakkal teli tálca kicsúszott a kezéből, a pincér pedig arccal a földre esett, az üvegek mind egy szálig összetörtek.

Emily abbahagyta a viháncolást, és szokatlanul csendes lett.

– Mi a baj? – kérdezte Nikol.

– Azt hiszem, valami nem oké Peti és köztem – felelte Emily.

– Micsoda? – kérdezett vissza rögtön Nikol.

– Nem tudom… azt nem tudom megfogalmazni. Azt hiszem, ez a két hét nélküle minden érzésemet és gondolatomat a helyére teszi majd.

– De mégis mi történt?

– Semmi, csak úgy vélem, hogy… hogy jó lesz ez a nyaralás veletek, csajok – mondta, majd kitárta karjait, és megölelte a két oldalán ülő barátnőit. – Na de ne szomorkodjunk, végül is azért jöttünk, hogy jól érezzük magunkat, nem?

Lili éppen szóra nyitotta a száját, amikor a légiutas-kísérő felszólította a fedélzeten tartózkodókat, hogy üljenek vissza a helyükre, és csatolják be öveiket, mivel a gép leszálláshoz készül. Lili a combján heverő táskáját ölelgette, és a belőle kilógó keménykötésű könyv szélét kapargatta rövid, ám ízlésesen manikűrözött körmeivel. Idegesen fürkészte az utastársait maga körül. Feszültség lett úrrá rajta. Amikor egy mögötte fészkelődő kisgyerek másodszor lökte meg a székét, hátranézett. Visszafordulva látta, amint Emily éppen odanyúl Lili táskájához, és kihúzza belőle az élénk borítójú könyvet.

– Mit csinálsz? – kérdezte ingerülten Lili, és kikapta Emily kezéből az olvasmányt.

– Jól van na, csak kíváncsi voltam, mit olvasol.

Lili mély levegőt vett.

– Bocsi.

– Nincs harag – vetette oda derűsen Emily.

– Ez az a romantikus könyv, amit Nikoltól kaptam szülinapomra – mondta Lili.

– És?

– Imádni fogod, majd kölcsönadom.

Földet értek. A pilóta szépen tette le a gépet, ezt az utasok hangos tapssal köszönték meg.

Lilit ismét rosszul érintette, hogy egy számára kedves személy elől hallgatja el az igazságot, pedig ha valakit, akkor Nikolt és Emilyt mindenképpen be kellett volna avatnia. Tudta, hogy már nincs visszaút, órák kérdése és barátnői számára is kiderül, hogy miért éppen Kefalónián valósítják meg a csajos álmukat, közben pedig úgy érezte, nem hagyhatja, hogy a lelkiismerete megakadályozza a küldetésében, így hát összeszedte magát és a kézi poggyászát is, majd lassan megindult az ülések között egyenesen a repülő kijárata felé.

A gépből kilépve Lili orrát azonnal megcsapta a tengeri sós levegő friss illata, mely kolléganője Éva elmondása szerint semmihez sem fogható, és igaza volt; bár a lány még sosem érezte, azonnal felismerte. Egy pillanatra megállt a repülő fémlépcsőjén.

– Hát eljött ez a pillanat. – Felsóhajtott.

– Ne haragudjon, elindulna, kérem? – szólította meg egy kedves hang.

De Lili, mintha nem hallotta volna, meg se mozdult. Erre a férfi udvariasan megkérdezte:

– Segíthetek valamiben?

Ekkor a lány végre hátrafordult.

– Nem, köszönöm. És elnézést – suttogta, majd elindult.

Bár a kis forgalmú reptéren csupán egyetlen gép szállt le ezekben a percekben, a váróban mégis tumultus alakult ki. A turisták árgus szemmel figyelték a kacskaringós futószalagon érkező bőröndöket. Az első koffer, ami begördült, egy hátul sorakozó férfi csomagja volt. Tulajdonosa enyhén félrelökve az előtte ácsorgókat rávetette magát. Modortalan viselkedését összevont szemöldökök és rosszalló pillantások kísérték, de végül inkább szó nélkül hagyták a még a nyaralásuk elején járó toleráns utasok.