Andy T. Miller

Klári és Claire

„Valaki meséket súg nekem,

talán fogja, vezeti kezem!”

A történet szereplői, helyszínei és eseményei

a képzelet szüleményei, a valósággal történő

bármilyen párhuzam feltételezése pusztán

a rakoncátlan képzelet műve!

© Andy T. Miller, 2020

© Minden jog fenntartva
A szerző engedélye nélkül a mű egészének,

vagy annak részleteinek másolása, terjesztése,

illetve bármely célú felhasználása TILOS!

ISBN: 978-615-00-9552-3

Borítóterv: Andy T. Miller

Csak 18 év felett ajánlott!

Andy T. Miller

Klári és Claire

„A halálon túl is…”

Romantikus kalandregény

1.

– Anyu, el fogok késni, gyere már!

– Biztos, hogy eltettél mindent? Semmi nem maradt itthon?

– Minden megvan! Csak négy nap lesz. Mit fogsz csinálni, ha nyáron elmegyek két hétre? És ha felvesznek a Sorbonne-ra?

– Miért akarsz olyan messze menni?

– Te is tudod mennyit jelent ott tanulni!

– De nem is tudsz franciául!

– Gyorsan tanulok, olyan, mintha a véremben lenne a nyelv!

Az iskolában azt hazudta, hogy régóta tanul kazettákról meg eredetiben nézett filmekről. Nem mondta el, hogy amióta az eszét tudja franciául álmodik… Még hatéves is alig múlt, amikor örökre megtanulta, hogy senkinek nem beszélhet az álmairól.

Az utolsó percben értek a pályaudvarra, már mindenki felszállt. Gyorsan elbúcsúzott édesanyjától és a buszhoz szaladt. A kísérő tanárnő az osztályfőnöke volt, ő tanította a rajzot is. Azt követően, hogy a diákjai közül négyen is helyezést értek el egy művészeti pályázaton, francia nyelvtanfolyamot indított nekik. Láthatóan ideges volt Klári késése miatt, hatalmasat sóhajtott, amikor végre meglátta őt.

– Jó napot, Magdi néni!

– Már megint az utolsó pillanatban! Mondd meg nekem, miért kellett rám hoznod a frászt?

– Anyu nehezen enged el.

– Legközelebb mondj neki egy órával korábbi időpontot!

– Ez jó ötlet! – Klári idegesen felnevetett, és gyorsan elfoglalta a neki fenntartott helyet. Egyre jobban nőtt benne a várakozás miatti feszültség. Négy napos ismerkedő tábort szerveztek a párizsi kiránduláson részt vevő gimnazistáknak, ahol gyakorolhatják a nyelvet a művészeti táborozó francia diákokkal. Elhelyezkedett az ülésen, elővette a rajztömbjét és időtöltésként nekiállt vázlatokat rajzolni. Amint belemerült a munkába, előkúszott gondolataiban Julien arca. Talán már ezredszer is elkezdte lerajzolni őt. Róla álmodott múlt éjjel. Arról a hajnalról, amikor utoljára nézett fel rá a fasor végétől… Fekete hajából egy tincs a homlokába hullott, a szeméig ért már. Ráfért volna a nyiratkozás, de neki nagyon tetszett félhosszú hajjal. Integetettek egymásnak, mielőtt elindult a többiekkel a földekre. Az utolsó emléke róla… szerencsére aznap véget ért az álom a búcsúzásnál. Gyengéd, vágyódó mosollyal figyelte a papírt. A ceruza gyorsan mozgó hegye alatt láthatóvá vált a fiú arca, szemei, Klári emlékezett szégyenlős mosolyára, amikor átadta neki a gyűrűt… Azt mondta, hogy beszélt az édesapjával, megmondta neki, hogy szereti és engedélyt kért az udvarlásra… Hirtelen fékezett a sofőr, megrándult a busz, a lány fájó szívvel riadt fel az álmodozásból. A tanárnője a megkezdett rajzot nézte, Klári szó nélkül a mappába rejtette a lapot. Bedugta fülhallgatókat, elindította a zenét és becsukta a szemeit. Ritkán beszélt, akkor is keveset. Már megszokták.

Az egész utat az emlékeibe visszahúzódva töltötte, csak az egyik pihenőnél szállt ki néhány percre. Az utóbbi időben sokat gondolkozott a múlton. Egész kicsi korában még boldogan osztotta meg álmait a szüleivel, de hamarosan egy nagyon kedves és kíváncsi ember kezdte el faggatni. Ő bizalommal fordult felé és mesélt neki, az orvos pedig egyre furcsább dolgokat kérdezett tőle. Mesevilágnak, képzelődésnek nevezte az álmokat, kereste az okot, ami miatt „elmenekült” a valóságból. Gyógyszereket írt fel neki, amiktől elmaradtak az álmok, üres fejjel és kábán teltek a napjai. Gyorsan rájött, hogy jobban jár, ha inkább hallgat. Megtanulta elrejteni a szájában a tablettát. Borzalmasan keserű volt, de kibírta egy fintor nélkül, amíg valahol ki tudta köpni. Néha véletlenül mégis lenyelte, akkor ledugta a torkába az ujját, hogy kihányja. Több hétbe telt, de visszatértek az álmok. Abban a másik életben is éppúgy ősz lett, mint a nappaliban. Lisának, a pónijának született egy kiscsikója, ő elsőbe ment, a nővére Baby pedig ötödikes lett. Az álmok nélkül eltelt időszakra is emlékezett, a nyárra, az Angliában töltött hétre Merien néniéknél. Még majdnem egy évbe telt, mire sikerült elhitetnie mindenkivel, hogy már egyáltalán nem álmodik. Végre megszabadult a gyógyszerektől. Nem kényszerítették rá, hogy bevegye őket és egyre ritkábban kellett elmennie „beszélgetésekre” is. Elkezdett rajzolni. Nem beszélhetett senkivel, de a nappalai részévé kellett tegye az éjszakákat. Rettegett attól, hogy elveszíti az emlékeit, és velük együtt azt a másik életét. Az álmaiban lévő családját sajátjának érezte, jobban, mint az ébrenlétben élőt. Ott nem vette körül akkora feszültség, nem voltak elvárások csak szerető támogatás, biztatás. Amikor Maman leült vele tanulni az játék volt, ha az apja elvitte magával lóháton a birtokra, az meg maga a csoda és nevetés. A két kopó kergén játszva futott mellettük, csaholtak egész úton, nagy füleik mulatságosan liffegtek a levegőben. Emlékezett a szalma friss nyárillatára, a lovak csípős szagára, a kutyák érdes nyelvének a simogatására a kezén… Szeretett végigfutni a visszhangos folyosón, a falon függő régi festmények között.

Tizenkét éves múlt, amikor az apja Julienről beszélt Mamannal. Hallgatózott az ajtónál.

– Vinc öngyilkos lett. Teljesen tönkrement Suzi halála óta, már a fia miatt sem tudta összeszedni magát.

– Nagyon sajnálom, ez rettenetes! Most mi lesz szegény gyerekkel? Nem elég, hogy az édesanyja…

– Arra gondoltam, hogy magunkhoz vehetnénk, ha te is elfogadnád. Jó fiú, nem lesz vele gond! Nem maradt semmije és senkije, az adósságokra is alig lesz elég, ha mindenük el is lesz adva. Jól tanul, nagyon okos gyerek, idővel segíthetne nekem a birtok vezetésében.

– Örökbe akarod fogadni?

– Nem. A lányok miatt nem, de szeretnék a gyámja lenni. Vinc olyan volt velem évekig, mintha a bátyám lenne, annak a gyereknek meg gyakorlatilag nincs senkije. Vinc apja már túl idős, évek óta egy otthonban él.

– Rendben. Hozd el, majd meglátjuk, be tud-e illeszkedni nálunk.

– Köszönöm, drágám! Biztosan. Bentlakásos iskolában van, csak a szünetekben lesz itt.

– A karácsonyt már itt töltheti. Berendeztetek neki egy szobát.

– Áthozatom a személyes holmiját, legyenek körülötte ismerős tárgyak.

A szünet első napjának estéjén érkezett meg vele az apja. Klári az ablakból lesve, türelmetlenül várta az autót. Nagyon kíváncsi volt rá. Már évek óta nem találkoztak, azóta, hogy a fiú anyja beteg lett. Julien a kocsiból kiszállva tétován megállt, sovány testén lógott a kabát, hosszúra nőtt haja eltakarta a fél arcát. Tizennégy éves volt, nyurga kamasz. Klári mindig összeszoruló szívvel emlékezett arra a napra, majdnem minden pillanatát lerajzolta az évek alatt. Nem tudott szabadulni a barna szempár szomorú tekintetétől, és a mellkasában ébredt szorongató érzéstől. Nem egészen négy év jutott nekik. Négy rövid év, csak a szünetekben találkoztak… és a levelek…

Megállt a busz, Klári nehezen tért vissza az álmodozásból a jelenbe. Fogta a sporttáskáját és ment a többiek után a tábor kisbuszához. Várta a találkozást a francia diákokkal. Beszélgetni akart, kérdezni, válaszokat kapni. Megtréfálta őket a május. A reggeli gyors felmelegedés után újra hideg, hűvösen friss levegő borzongatta a nekivetkőzőket. Nyakig húzta a cipzárt, a kapucnival eltakarta az arcát is. Az elmaradhatatlan fülesből üvöltő zene távol tartott tőle mindenkit. Az induló buszon, nem törődve a külvilággal, újra visszatérhetett az emlékeihez…

Következő nyáron Maman nagyon beteg lett. Julien végig Klári mellett volt, fogta a kezét, vele sírt, újraélte saját édesanyja elvesztését. Maman nagyon rövid idő alatt elment örökre, csak négyen maradtak… Nehezen tudta elfogadni a veszteséget, sokszor nappal is sírt, de magyarázatot nem adhatott rá. Szülei el akarták vinni pszichiáterhez, de Klári már ellenállt. Az első pillanattól jól megértették egymást Juliennel. Tizennégy múlt, amikor egyszer Füstösről leszállva leszakadt a karám rúdja, és eltört a bokája. Julien a karjában vitte be. A fájdalom ellenére a köré fonódó karok már új érzéseket keltettek a lányban. Érezte az erejét, az aggódását. Átölelte a fiú nyakát, a vállára hajtotta a fejét. Úgy érezte, ott van, ahol mindig is lennie kellene. Julien karjai még szorosabban ölelték, és a néhány perc alatt, amíg beért vele a házba, megváltozott köztük minden. Már nem úgy szerették egymást, mint a testvérek. Elkezdtek folyni a könnyei. Már olyan régóta hiányzott neki az ölelése… Majdnem két éve csak az emlékek maradtak… Ingerült, dühös lett amiatt, hogy túl hamar érkeztek meg a táborhoz. A mostban kellett élnie, elzárnia az emlékeket, pedig nappal biztonságosabb emlékezni. Éjjel jöhet a rémálom újra és újra…

Leszálláskor fájni kezdett a bokája. Tudta, ez is csak fantomfájdalom, amit az agya generált a felidézett emlék miatt, de nem tudta figyelmen kívül hagyni. Nehéz volt sántítás nélkül járnia. Anikóval és Erikával közös szobába került. Anikónak már mondta, hogy szoktak néha rémálmai lenni, ne ijedjen meg, csak ébressze fel. Sosem aludt még idegen helyen, csak tizenhat éves korában, amikor megműtötték. Biztos volt benne, hogy három éjszaka nem tud ébren maradni, de nem akart nyugtatót bevenni. Inkább az álom…

Amint kipakolták a holmijukat, lementek a társalgóba ismerkedni. Már sokan gyűltek össze, csibeudvart idéző ricsaj fogadta. Megállt, szokni a hangzavart. Elégedetten elmosolyodott. Körülnézett, ösztönösen választva odalépett az egyik beszélgető csoporthoz.

– Sziasztok, Claire vagyok!

Az egyik fiú magához véve a vezető szerepet bemutatott mindenkit.

– Szia, Claire! Én Val vagyok, ő Lucien, Brigi, Suzi, és Greg.

– Honnan jöttetek? Van valaki Limours környékéről?

– Én Bois d'Ardeau-ból jöttem! Miért? – Kérdezte Suzi.

– Talán tudnál segíteni nekem, ahhoz elvileg közel van a Charengeis család birtoka. Tudsz valamit Virgil Charengeis-ről, vagy Julien Gillienről?

– Én nem ismerem őket, csak annyit tudok, hogy az öreg átadta a birtokot Juliennek. Anya néha szokott beszélni róluk.

– Értem. Köszönöm szépen! Már ezzel is nagyon sokat segítettél.

Egy pillanatra kihagyott a szíve. Szétáradt benne az öröm, nehezen rejtette el az izgatottságát. Tehát nem csak álom-élet! Ők léteznek a valóságban! Az „álombéli” apja él, és Julien ott van mellette! Vajon minden igaz volt, amire emlékszik? Kihasználva az alig remélt lehetőséget, tesztelte az emlékeit. Estig a társasággal maradt, ami csak eszébe jutott, mindenre rákérdezett. Csapongva száguldoztak a gondolatai. Majdnem tizennyolc év telt el abban a másik valóságban, amióta ő meghalt ott. Julien vajon megnősült azóta? Már majdnem akkora gyerekei lehetnek, mint ők voltak akkor… Hirtelen szomorú lett. Fájt arra gondolnia, hogy a fiú talán mással lett boldog.

A tanárnőnek feltűnt Klári meglepően gyors beilleszkedése. A francia fiatalok úgy fogadták, mintha eleve közéjük tartozott volna. Nevetni is hallotta, amikor vacsoránál az egyik fiú nekiállt bohóckodni. Közelebb lépve hitetlenül hallgatta őket: a lány ugyanolyan könnyedén beszélt franciául, mintha magyarul szólt volna. Úgy tűnt számára, mintha Klári folyamatosan kérdezne. Bár saját magáról azt tartotta, hogy egész jól tudja a nyelvet, a fiatalok gyors beszédéből csak alig néhány szót ismert fel. Meglepte az az élénkség és felszabadultság, amit soha nem tapasztalt nála a két év alatt, amióta tanította. Mintha nem is ugyanaz a lány lett volna, mint akit megismert.

Vacsora után az étkező asztalait a fal mellé hordták, felhangosították a zenét, és elkezdődött az esti diszkó. Valentin és Greg is hívta Klárit táncolni, de a lány visszautasította mindkét fiút. Arra kérte őket, hogy inkább majd menjek vissza hozzá beszélgetni. Juliennel táncolt utoljára… Felszaladt a szobába a rajztömbjéért. Elsőként Valentinről készített egy portrét, kiemelve mindent, ami előnyös a szép, szabályos arcon. Sikerült visszaadnia a kis érzéki mosolyt is, ami olyan ellenállhatatlanul vonzóvá tette. Nagyon hasonlított Julienre még a hosszúra meghagyott fekete haja is, csak Valentin már majdnem húszéves és soványabb, mint Julien volt akkor. Jó volt ránéznie, lerajzolnia. Belesajdult a szíve. Majdnem olyan volt, mintha Julien lett volna mellette. Mintha őt láthatná a két év elteltével újra… Amikor a fiú visszatért a táncból, Klári szó nélkül kitépte és odaadta neki az aláírt képet.

Valentin egy ideig nézte saját magát. Tetszett neki az, amilyennek a lány látta őt.

– Nagyon jó lett! Megtarthatom?

– A tiéd. Hasonlítasz valakire, aki kedves volt nekem. Jólesett lerajzolni téged. – Szomorú mosollyal nézett a fiúra.

– Volt?

– Talán igen. Nem tudom, mi lett vele azóta. Megkeresem nyáron, a kiránduláson. Legalább egyszer szeretném még látni, tudni, hogy jól van. Még egyszer beszélni vele.

– Szereted őt.

– Szerettem. Ő is szeretett, de aztán történt valami rossz, és el kellett válnunk. Én hagytam el, de nem önként. Úgy tudja, meghaltam.

– Mikor történt?

– Tizenhat éves voltam, ő tizennyolc. Két éve… Vagy egy évszázada.

Valentin vigasztalóan megszorította Klári kezét.

– Megpróbálhatlak felvidítani? Nem a helyébe lépni, csak játsszuk azt, mintha együtt lennénk! Így nem fog más zavarni, én pedig nagyon jól érezném magam veled. Akkor is, ha csak játék. Mit szólsz hozzá?

– Nem lenne jobb, ha olyan lánnyal kezdenél, akivel több is lehetne, mint játék?

– Nem. Ez egy nyaralás, és nem érdekel senki más a többiek közül. Veled jó beszélgetni.

– Rendben. – Az ismerősen csillogó barna szemekbe nézve, ha akart sem tudott volna nemet mondani. – Kedvellek. Talán nem csak azért, mert hasonlítasz rá. Neki teljesen más a természete, komoly és szomorú. Mindig bizonyítani akart, mindent jól csinálni. Két évet tett le egyszerre a suliban, hogy hamarabb végezzen és összeházasodhassunk, amint lediplomázik.

Klári hirtelen elhallgatott. Rájött, hogy túl sokat mondott el. Szerencsére Valentin nem ismeri az itteni családját. Jobban oda kell majd figyelnie, de olyan jó volt végre beszélnie róla! Annyi sok év hallgatás után végre beszélni… Lehunyta a szemét és a zenére figyelt. Átadta magát a lüktető ritmusnak, a gyomrában érezte a dobszóló ütemét. A zene megnyugtatta, kikapcsolta az agyát. Félt az éjszakától. Mindig a fülessel aludt, jó nagy hangerőre állítva a telefonját. Nem számított, hogy másnap fájt a füle a dugóktól, amíg szólt a zene, távol maradt a rémálom. Néhány pillanat alatt visszalépett az emlékeibe…

…Ősz volt, hullottak a levelek, a szünetben végre néhány napra hazamehetett Julien. Lovaglás közben megálltak a pataknál, hogy megitassák a lovakat, Julien lesegítette Füstös hátáról és nem engedte el a karjából. Nézték egymást, a fiú egyre közelebb hajolt hozzá, amíg végül összeért a szájuk. Ügyetlen csók volt, de gyorsan tanultak mindketten…

Valentin állt mellette, és megbabonázva figyelte. A lány feszült vonásai ellazultak, átszellemültté vált az arca és óvatos félmosolyra húzódott a szája. Gyönyörűnek és érzékinek látta őt, mint még soha, senki mást. Tudta, hogy Klári nem játszik vele és nem akar hatni rá, mégis egyre jobban vonzotta.

2.

Klári az első éjszakát megúszta rémálom nélkül, pedig sikerült elaludnia. Nyugodtabbnak kiegyensúlyozottabbnak érezte magát, mint az utóbbi két évben bármikor. Még alig virradt, amikor csendesen felöltözött, és a rajztömbjével kiment az épület előtti kis parkba. A kelő nap sugarai különleges formákat rajzoltak a tájra. Szerette nézni, ahogy a beeső napsugarak szögének változásával más és más alakok öltenek testet a tuják kusza lombján. Mintha többszörös metamorfózison estek volna át néhány óra alatt, amíg túl erőssé nem vált a fény. Szerette lerajzolni, megfogni és megtartani a pillanatot, ugyanúgy, mint álmai elillanó képeit. Sok vázlatot rajzolt, földöntúli képek születtek a ceruza hegyén. A fülében szóló zenétől nem hallotta a lépteket, de megérezte, hogy már nincs egyedül. Felnézett és kivette a fülhallgatókat.

– Jó reggelt! Nagyon korán keltél.

– Szia, Val! Mióta vagy itt?

– Már egy ideje figyellek. Mindig szól a zene a fejedbe? Miért?

– Így nem zavar a külvilág, senki nem szól hozzám.

– Nem vagy nagyon magányos így?

– Nem. Szeretek egyedül lenni a gondolataimmal.

– Értem. Elmenjek?

– Ne! Te nem zavarsz.

– Beszélgettem a tanárnőddel.

– Mit mondtál neki? – Klári ijedten nézett a fiúra.

– Abból semmit, amit elmondtál, bár nagyon kíváncsi volt. Most már én is egyre inkább az vagyok, így én kérdezgettem őt rólad.

– Nem kellett volna. Semmit olyat nem tud, ami fontos lehet.

– Azt mondta, sosem jártál még Franciaországban és csak nagyon rövid ideje tanulod a nyelvet is. Ehhez képest tökéletesen beszélsz, ráadásul tájszólásod is van. Az ottani dolgokról, emberekről kérdezősködtél, úgy, mint aki sokszor járt már ott.

– Nekem nincs tájszólásom, te beszélsz párizsian! Lehetséges, hogy jártam ott valaha. Talán a Caffe Lindsyben ittam először capuccinót. Ha kóstoltad már, te is tudod, hogy náluk a legfinomabb a friss croissant, amit helyben süt Marie. Talán Suzi szüleit is ismertem, nem csak a varrónőjüket. Talán még emlékeznek is rám… Arra, amilyen akkor voltam... De valójában, amióta megszülettem, lassan tizennyolc éve, én Klára Molnár, még soha nem hagytam el ezt az országot… Bárki, aki mást mond, hazudik! Talán én is… Találd ki, mi az igazság!?

– Az a fiú...?

– Julien? Limours mellett él egy birtokon. Már felnőtt.

– Azt mondtad két éve!

– …Vagy talán száz! Minden relatív, az idő is. Ami nekem csak két év, neki tizennyolc volt. Júliusban lesz tizennyolc éve annak, hogy meghaltam és megszülettem. Ő most lesz harminchat éves.

– Ez… Mi az, hogy meghaltál!?

– Talán megöltek. Talán nem csak engem. Talán vannak emlékeim egy másik létezésből. Látod, szeretek mesélni, válogasd ki, mi az igazság! Talán minden, talán semmi… Talán csak mese az egész és csak illúzió az is, hogy tudok franciául. Lehet, hogy mi nem is beszélgettünk, csak képzelted az egészet…

A fiúra mosolygott. Bedugta a fülhallgatókat és nekiállt rajzolni. Egy kávézó terasza jelent meg a papíron, fémvázas székek, kis napernyők az asztalok felett. Minden asztalon saját logós itallap, fehér konyharuhával bélelt kis kosárkákban néhány croissant, üres és teli csészék. Lányok könnyű nyári ruhákban, a férfiak egy része öltönyben. Néhányan jellegzetes helyi viseletben, mint az a fiú, aki a legközelebbi asztalnál ül. Emlékeztet Valra, de láthatóan nem ő az, erősebb alkatú, izmosabb. A szeme egyenesen rá néz, kezei az asztalon. Egyik ujján alig gyógyult seb, napokkal előbb valamelyik gép javításakor becsípte az ékszíj és elvágta a tárcsa széle. Előtte csésze, a tányéron még ott egy fél tortaszelet, mellette a süteményes villa. Babyékra vártak, ruhapróbán volt Frannal. Félig Julien mögött lassan megjelent Marie telt alakja, mindig mosolygós, kedves arca. Mon chère-nek szokta őt nevezni. Kedvelte, pedig tudta, hogy már egy ideje jóban van az édesapjával, látta, hogy jót tesz neki a kapcsolat, enyhült a szomorúsága. Elkészült a rajz. Néhány szilánk a millió apró emlékből. Mindent felerősített az az utolsó éjszaka… Val ott maradt mellette és kitartóan nézte őt, a rajzot, és a fiút a képen. Klári nem tudta, miért engedte bepillantani őt a saját külön kis világába. Talán mert annyira fájdalmasan hasonlított Julienre... Fel akart állni, Val a kezét nyújtva felsegítette. Álltak, alig néhány centi távolságra egymástól, és hirtelen, maga sem tudta miért, Klári szájon csókolta a meglepett fiút. Csak egy pillanat volt, alig érintette az ajkát, már visszarettenve el is szaladt tőle. Bezárkózott a fürdőbe. A mosdó szélére támaszkodva nézte magát a tükörben, aztán csukott szemmel Julien csókjaira gondolt… Érezni akarta újra, de Valentin nem Julien, nem helyettesítheti vele. Szenvedélyesen csillogó barna szemeire gondolt… Nem játszhat vele… Szégyellte magát. Mire kilépett a fürdőből, a lányok is felébredtek, épp kezdtek kikászálódni az ágyból. Együtt mentek le reggelizni. Valentin az asztalukhoz hívta mindhármukat, a két másik lányt is bevonták a nehézkesen induló beszélgetésbe. Anikóék vicces kiejtése, gyakran összekevert szavaik vidám hangulatot teremtettek. Oldódott a feszültsége, mégis úgy érezte, magyarázattal tartozik a fiúnak. Reggeli után egy kötelező program keretében a közeli kalandparkba indultak. Párt kellett választaniuk a másik csapatból, akivel egész nap együtt lesznek majd. A Valentin és Klári gondolkodás nélkül álltak egymás mellé, de rajtuk kívül csak kevesen tudtak azonnal dönteni. A nyelvi korlátok mulatságossá tették az egyezkedést. Érezte Valentin állandó figyelmét, kutató szemeit, de mások előtt csak a feladatokról beszéltek. Az első pályát meglepően jó idővel győzték le, bár Klári nem volt túl erős fizikumú, kezdett visszatérni a régi ügyessége. Ami Claire-ként természetes volt számára, az az új életében sokszor riasztotta. Nem szerette a sportokat, semmit, ahol nem lehetett egyedül, de a feléledő önbizalma és a makacssága nem hagyta veszíteni. Délutánra már élvezte a mozgást, még az izomlázat is ismerős, jóleső érzésként fogadta. Tökéletes párost alkotva Valentinnel félszavakból és mozdulatokból is értve segítették egymást.

Ebéd után a büfében sikerült elkapnia a tanárnőnek a lányt.

– Klári, gyere, beszélgessünk egyet!

Akaratlanul is azonnal bezárkózott. Attól tartott, hogy reggel valaki meglátta őket Valentinnel. Erőltetnie kellett magát, hogy megszólaljon.

– Mi a baj, Magdi néni? Valami rosszat tettem?

– Nem! Miért kezdesz azonnal védekezni, ha valaki szól hozzád?

– Nem tudom. Talán sokszor voltam rossz.

– Nem emlékszem, hogy rossz lettél volna, csak különösen viselkedsz. Jó látni, hogy itt feloldódtál végre! Csak beszélgetni szerettem volna veled. Nagyon jól megy a francia, hogy tanultad meg ilyen gyorsan a nyelvet? Nem tőlem, az biztos. Fransois szerint egy ottani tájszólással beszélsz és nagyon sokat tudsz az országukról.

– Talán onnan származott, aki a gyakorló kazettámon beszélt! – Klári megpróbált észszerű magyarázatot találni.

– A szlenget úgy nem tanulhattad meg! Fransois szerint anyanyelvi szinten beszélsz. A többi diák is azt mondta, akiket megkérdeztem.

Már meg is bánta, hogy annyira kötetlenül beszélgetett. Nem volt elővigyázatos, túlságosan élvezte, hogy beszélhet. Szerencsére másoktól nem kérdezett semmi konkrétat, Suziékat pedig megkérte, hogy hallgassanak a beszélgetésükről.

– Szeretem a franciát. Nagyon sok filmet néztem eredetiben, más magyarázatot nem tudok adni. Az angol nem megy ilyen jól.

A tanárnő elgondolkodva bólintott.

– Nagyon megtaláltad a hangot a vendégdiákokkal, az osztálytársaiddal sosem beszélgettél így. Velük szinte nem is beszélsz.

– Anikóval szoktam.

– Vele sem sokat. Ki az a fiú, akit kiválasztottál? Nagyon hasonlít az idefelé jövet rajzolt képedre.

– Csak véletlen, Valentinnel itt találkoztam először.

– A kép kit ábrázol?

– Emlékezetből rajzoltam. Valamikor rég láttam az arcát és most eszembe jutott. Szeretek portrét rajzolni. Elmehetek?

– Menj. Majd még beszélünk!

Fenyegetésnek érezte a szavakat, szinte úgy menekült vissza Valentin mellé. Meg sem várva a fiút, elindult a kötélpálya felé.

– Mi a baj, Claire?

– Semmi. Magdi néni túl kíváncsi, én pedig nem adhatok válaszokat neki.

– Értem. Nekem majd adsz? Választ vagy csókot – mosolyogva figyelte Klárit, aki megbotlott zavarában. Elkapta a lányt és ösztönösen magához szorította amikor belesimult a karjába.

– Választ kapsz. Ne haragudj, nem szabadott volna! Ostoba voltam, egy pillanatra azt hittem… de te nem ő vagy – szembefordult vele, megsimogatta az arcát. Már nem érdekelte, hogy látják őket. – Többet érdemelsz annál, hogy csak azért csókoljalak, mert hasonlítasz rá.

– És ha én megelégednék azzal is? Idővel elfeledtetném veled őt – a mellkasára húzta a lány kezét, nem engedte, hogy félre nézzen a szeméből.

– Meggyűlölnél. Ahhoz, hogy mást szeressek, előbb őt el kéne engednem.

– Ha innen elmegyünk, kapcsolatban maradunk, ugye? Ha már találkoztál vele és szabad leszel, adj egy esélyt nekem! Megadom a számom, ha Párizsban leszel, hívj fel! Kérlek!

– Addigra úgyis elfelejtesz. Elkényeztetnek a lányok, bárhol jársz is a világban.

– Várni fogom a hívásod! Már nem számít a többi lány. Menjünk fel a pályára, mindenki minket néz!

A táborba visszatérve Klári rájött, hogy sok olyan izma van, melyeknek a létezéséről sem tudott. A forró zuhany is alig segített rajta, főleg miután megtudta, hogy aznap estére karaoke bulit terveztek. Ő meg az éneklés… Bár a másik életében néha hajlandó volt a családnak énekelni, zongorázni pedig nagyon szeretett, Kláraként kimentette magát még az énekórákon is. Bármi mást bevállalt, csak a száját ne kelljen kinyitnia. A suliban nem volt zongora, de előző nap az étkezőhöz tartozó, függönnyel eltakart kis színpadon látott egyet. Délután mindenki lepihent a szobájában, biztonságosnak érzett egy magányos terepszemlét. Felment a színpadra, leült a zongorához. Érezte tenyere alatt a sima, fényesre lakkozott fát. Feltörtek az emlékei…

…Karácsony volt, az utolsó. A földszinti nagy fogadóhelyiségben voltak, érezte a fenyő gyantás illatát, az asztalon égő gyertyák füstje keveredett a forraltbor aromájával. Ő a zongoránál ült és játszott. Mindenki ott volt körülötte. A beszélgetések hangfoszlányai a fejében zsongtak, nevetésük a fülében csengett. Julien addig kérlelte, míg önmagát kísérve elénekelt neki egy buta kis szerelmes szonettet. Jól érezték magukat… Felnyitotta a zongorát. Behunyta szemét, alig érintve a billentyűket végighúzta az ujjait a klaviatúrán. Leütött néhány ütemet gyakorlásként, majd játszani kezdett. Kezei egyre bátrabban, lendületesebben repkedtek, miközben tévesztés nélkül keltették életre a hangokat. Csak két év telt el azóta, hogy utoljára játszott… Ravel Boleroja betöltötte az ebédlőt, visszhangzott a falakról. Érezte a zenét a sejtjeiben, érezte Julien tenyerét a vállára simulni, gyengéden cirógató ujjait a nyakán. Elveszett a pillanatban, az emlékezésben. Hátrahajtotta a fejét, hogy nekidőljön a fiúnak, de ő nem volt ott… Megtörtek az áradó hangok, elerőtlenedő kezei az ölébe hullottak. Kinyitotta könnyes szemeit és elkeseredetten hajtotta le a zongora fedelét. Újra gyűlölte a jelent. Csak a színpadról lelépve vette észre, hogy nincs egyedül. Megkísérelt szó nélkül elmenni a tanárnője mellett, de esélye sem volt rá.

– Nem is említetted, hogy tudsz zongorázni!

– Mert nem tudok, Magdi néni.

– Miért hazudsz nekem? Hallottalak.

– Ez csak egy gyenge próbálkozás volt.

– Jól játszottál, biztos, hogy nagyon sokat gyakoroltál! Ki tanított?

– Senki. Nincs zongoránk.

– És franciául is csak néhány hónapja tanulsz?

– Így van! Kérdezze meg a szüleimet, ők sem mondanak mást. Szeretnék elmenni.

– Tudni szeretném az igazat!

– Én is – felelte csendesen, mielőtt lehajtott fejjel felment a szobájába.

A lányok aludtak, csend volt, csak a szuszogásuk hallatszott. Bedugta a fülhallgatót és rányomva a hangerőt lefeküdt ő is. Gondolkodott mindazon, ami az elmúlt két napban végre világossá vált számára. Megnyugodott, hogy nem csupán egy saját elméje által teremtett világról álmodott éveken keresztül, hanem egy másik életéről. Egy életről, ami túl korán ért véget számára, de talán kapott a sorstól egy újabb esélyt!

Este ismét a rajztömbbel jelent meg a bulin, az előző napi csapatból mindenki kapott tőle egy gyors portrét. Suzin sokat gondolkozott. Elemezte a vonásait amíg rajzolt, kereste az ismerősnek tűnő jegyeket rajta. A szeme emlékeztette Fran szemeire, de talán csak azért, mert bele akarja látni. Fran már babát várt akkor… túl sok lenne a véletlenekből. Szerette hallgatni vidáman pergő, dallamos beszélgetésüket és örült, hogy mindig visszatértek hozzá. A hangszórók alatti kis sarokba telepedtek át mindannyian, ahová ő elbújt. Valentin mellette ült majdnem egész este, csak néha sikerült valamelyik lánynak elcsalnia táncolni. Klári nem ismerte a nekik sorsolt számot, de az előttük éneklőket végighallgatva már nem izgatta magát azon, hogy őket is ki fogják nevetni. Egy este kényszer hatására ő csinál hülyét magából, de Greg önként szokott bohóckodni, és ő is nevet rajta olyankor. Szerelmes szám volt, egy duett, és végül egészen jól sikerült előadniuk. A zene és a ritmus vitte a dalt, mégis örült, hogy túl lett rajta. Zavarta, hogy Valentin túlságosan beleélte magát, a szemébe nézve, neki énekelt. Nem akarta, hogy beleszeressen a fiú.

Lefekvéskor szólt a zene a fülébe, a tartalék akksi feltöltődött, mire a másik lemerült. Bízott benne, hogy újra elkerüli az álom. Örült a következő napnak, mert lovagolni mennek majd. Már nagyon várta. Becsukta a szemét, Lisára a kis pónijára gondolt, miközben átsiklott tudata az álomba… A pataknál volt, Juliennel. Átélte első ügyetlen csókjaikat, érezte ölelő karjait… Aztán már a szobájában volt Babyval. Egész nap nevettek, izgatottak voltak és boldogok. Baby ugratta őt, kismenyasszonynak nevezte, mert apa engedve a kérésének hajlandó volt bejelenteni az ő eljegyzését Juliennel. A fiú lemondta a felvett plusz tantárgyait és egy év alatt elvégezte az első két évet gazdaságtanból és számvitelből, kitűnőre. Két év múlva kezében lesz a diploma. Klári tudta, az apja éppúgy megbízik benne, mintha a saját fia lenne. Hirtelen kopogás nélkül nyílt az ajtó és belépett a két férfi. Baby mérgesen ki akarta zavarni őket, de csak nevettek rajta… Aztán meglátták a késeket... Baby sikított, de senki nem volt a házban rajtuk kívül. Kint voltak az aratáson és a bál előkészületeinél. Még Bessi is bement a városba Frankkal… Matt elindult Baby felé, Klári elkapta a kést tartó karját és dulakodni kezdtek. Dühös volt és félt, mégis küzdött, de esélye sem volt a férfi ellen. Hideget, majd égető forróságot érzett a hasában, egy csikorgó érzés élesen végigfutott a gerincén az agyáig, összekoccantak a fogai tőle. Csodálkozva nézte a ruháján egyre lejjebb terjedő bíborvörös foltot, váratlanul csuklottak össze a lábai. Térdre esett, féloldalasan, kifordult testtel ért földet, ösztönösen előre lendülő karja alig fogta vissza a becsapódást. A nővére sikítani kezdett, de egy hatalmas pofontól hanyatt esett az ágyra, zokogva próbálta összehúzni magát. Matt röhögve ment segíteni a társának lefogni Babyt… Látta mit tesznek vele, de nem volt képes megmozdulni. Befogta a fülét és szorosra zárta a szemeit. Egyre jobban szédült. Arra koncentrált, hogy úgy hullámzik alatta a padló, mintha a szörfdeszkán feküdne. A rövid légvételek is kegyetlenül fájtak, reszketett a teste, egyre jobban fázott... Sokkal később, amikor újra felnézett már csak Baby élettelen kék szemeit látta, a fellobbanó tüzet és a felé közelítő férfit... Égett a szoba, nem kapott levegőt és nem tudott menekülni. Pillanatok alatt elérték a lángok, marták a testét, fuldoklott a füsttől… A forróságot lassan újra felváltotta a hideg, valaki megszorította a karját és a nevén szólongatta.

– Klári! Ébredj fel! Nincs semmi baj! Csak álmodtál! Ébredj fel!

Klári kinyitotta a szemét, Anikó hajolt fölé. Tudatosult benne, hogy felébredt, és álom volt az egész. A sírástól még rázkódott a teste, nehezen szabadult az emlékből, a tehetetlenségből, a fájdalomból. Akadozó nyelvvel próbálta megnyugtatni a lányokat.

– Köszönöm, már minden rendben lesz. Ne haragudjatok! Nagyon hangos voltam?

Felült, a belényilalló fájdalom miatt a hasára szorította a kezét. Lüktetett a szúrás helye és a gerince is ott, ahol a kés hegye megállt a csigolyák közt.

– Mit álmodtál?

– Nem mesélem el, mert nem fogtok visszaaludni. Ne haragudjatok! Ébren maradok már, ti alhattok tovább nyugodtan!

Rövid, türelmetlen kopogást követően belépett a tanárnőjük.

– Mi történt lányok?

– Csak rosszat álmodtam, de már minden rendben. Sajnálom Magdi néni!

– Már jól vagy? Gyakran vannak rémálmaid?

– Nem túl gyakran. Elnézést kérek, hogy megijesztettem a lányokat! Kimegyek a levegőre, ott hamarabb megnyugszom.

Nehézkesen mozogva magára terítette a köntöst.

– Mit álmodtál? – kérdezte tőle kint Magdi néni.

– Nem emlékszem. – A belé hasító fájdalomtól majdnem összerogytak a lábai. Meggörnyedt, erősebben szorította a hasára a kezét.

– Beteg vagy? Mi a baj?

– Nem vagyok beteg, csak fantomfájdalom. Mindjárt elmúlik. Szeretnék egyedül maradni. Kérem! Jobb úgy. Nagyon sajnálom, hogy megijesztettem a lányokat!

3.

Klári fáradtan kelt. Nehéznek érezte a tagjait, mint mindig az álom után. Örömmel töltötte el, de feszélyezte is, hogy Valentinék megvárták a reggelivel és aggódva kérdezgették az éjszakáról. Igyekezett lazának mutatkozni, elhitetni, hogy mindössze egy rossz álma volt az idegen helyen. Magán érezte Valentin figyelmes tekintetét. A fiú nem hitte el a színjátékot. Ismerte őt, mint saját magát… Ki akart zárni mindent a gondolataiból őt is. Csak arra koncentrált, hogy hamarosan indulnak.

A lovastanyára megérkezve kisimultak az idegei. Az ismerős hangok és illatok erőteljesen idézték fel a múltat, a rátörő emlékekre fókuszált. Csak fél füllel, oda sem figyelve hallgatta a begyakoroltnak tűnő ismertető előadást a lovakról... Rövid idő alatt kiválasztotta és becserkészte az egyik legerősebb hátast, egy csillagos homlokú pejt. Ösztönösen franciául szólalt meg. Halkan beszélve hozzá hízelgett neki, simogatta bársonyos, szimatoló orrát.

– Ugye, jó barátok leszünk szépségem? Van kedved egy jó kis vágtához? Szerintem te simán átrepülsz velem a kerítés felett, az a mező olyan csábító! Ugye, neked is, gyönyörűm?

Klári halkan felnevetett, mert a pej bólogatva prüszkölt és felhorkant, mintha helyeselne neki. Gyorsan ellenőrizte a nyerget és a szíjakat, a kengyel magasságát mindkét oldalon. Senki más nem figyelte mit csinál, csak Val nézett rá gyanakodva, de ő sem volt elég gyors. Mire észbe kaphatott volna, Klári már a nyeregben ült, és nem törődve a lovászok meglepett kiabálásával körbefuttatta a pejt a karámban. Mielőtt meg lett volna a teljes kör félrehúzta a kantárt és nekirugaszkodva átugratta a kerítést. A ló fújtató légvételei ellazították, felvéve mozgásának megnyugtató ritmusát perceken át vágtatott a semmibe. Eszébe jutott, hányszor versenyeztek az apjával és Juliennel. Hangosan nevetett, a pej nyakára hajolt, egyre gyorsabb tempóra biztatta hátasát. Már nem a kantárt fogta, a durva szálú sörénybe mélyedtek ujjai, csípős illata betöltötte az orrát. Néhány mámoros percig úgy érezte, hogy otthon van, ott, abban a rég elveszett életben. Hamarosan észrevette, hogy kezd fáradni a lova. Gyorsan észhez tért, lelassított és ügetésre fogva visszafordult. Már tudta, amit akart. Megnyugodva haladt visszafelé a réten, félútnál találkozott Vallal.

– Nincs jól beállítva kengyeled – szólt oda csipkelődve a fiúnak.

– Nem hagytál rá időt! Sokkot kapott az egész bagázs mikor leléptél.

Megkönnyebbülten nézett a lányra, bár indulás előtti mozdulataiból sejtette, hogy nem először lát lovat.

– Gondolom, te sem kértél engedélyt, hogy utánam gyere. – Cinkosan nézett a fiúra.

– Nem, és az én lovam nem is annyira könnyed, mint a tiéd. Épp, hogy át tudta ugrani a karámot, visszafelének biztosan nem tudom rávenni a mutatványra.

– Akkor majd a kapun megyünk be. Mindenképp visszajöttem volna, túl gyorsan elfáradt az én szépségem.

– Nem versenyre van, csak turista sétáltatásra.

– Ki kellett próbálnom ezt is. Hiányzott nagyon.

– Mikor ültél utoljára lovon?

– Mondhatnám, hogy nincs két éve, de valójában majdnem tizennyolc. Attól függ, honnan számoljuk.

– Mi volt éjjel?

– Álmodtam. Az utolsó napomról. Az utóbbi két évben van ez, gyakran jön. Azért kell a zene, hogy kikapcsolja az agyam. Kihúztam forgolódás közben a dugókat.

– Mi történt?

– Nem szeretnék beszélni róla. Jó lenne elfelejteni, de sajnos nem megy.

– Baleset volt?

– Nem. Kés és tűz. – Klári meghúzta a kantárszárat és otthagyta a hirtelen ledermedt fiút. Hamarosan meghallotta, hogy vágtat utána, egyszerre értek a kapuhoz. Dühösen várták őket a bejáratnál. Megvonta a vállát, majd leugrott az épp csak megálló lóról.

Egyszerre kiabált mindenki, de már nem számított. Elégedett volt.

– Miért csináltad? Hogy jutott eszedbe? És ha leesel?

– Sosem esek le. Bocsánatot kérek! Csak egy hirtelen ötlet volt… Nagyon sokáig tartott a megbeszélés, én meg lovagolni szerettem volna.

– De rögtön ugratni? Ráadásul a tulaj egyik lovával?

– A tulajé? Miért nem foglalkoznak vele rendesen? Túl hamar kifáradt.

– Majd egy taknyos mondja meg nekem, hogyan kell egy lóval bánni!

– Mert maga biztosan jobban tudja… Legyen úgy! De…

– Klári! – kiáltott rá a tanárnő elképedve, nem hagyta befejezni neki a megkezdett mondatot.

– Tudom, büntetés! – Már felébredő daccal nézett rá a lány. – Akkor is megérte! Ez a ló talán még repülni is képes lenne, de csak körbe-körbe járatják ezen a szűk helyen!

Dühösen megfordult, otthagyta őket és letelepedett a karámtól nem messze. Valentin leült mellé, átkarolta a vállát.

– Mit mondtál nekik? Jobban ki vannak bukva, mint amikor elhúztál!

– Csak annyit, hogy nem értenek a lovakhoz!

– Vagány vagy – nevette el magát a fiú.

– Á! Csak hülye. – Már nyugodtabban vigyorgott rá vissza a lány. – De tényleg kár azért a lóért. Remélem a többieknek nem tettem tönkre a napját!

– Megérte?

– Meg!

Ültek Valentinnel kettesben, nézték a többieket. Csak alig néhányan voltak gyakorlott lovasok. Figyelte, ki milyen hibát vét, a lovak mozgását, a lovászok begyakorolt egyszerű módszereit. A teljesen visszafogott állatokat egy monoton sémába kényszerítették. Sajnálta őket. Belegondolva értette, hogy a tanulók biztonságát nézték, de bűnnek érezte a jó lovakat kezdők alá adni.

– Mondd el mi történt. Talán könnyebb lenne, ha végre beszélnél róla valakivel – szólalt meg Valentin egy idő után. Együttérző hangjára Klári megingott, de végül mégis győzött az évek óta önmagára kényszerített hallgatás.

– Nem lesz könnyebb. Tudom. Ezt nekem kell cipelnem egyedül. Köszönöm, hogy törődsz velem, de így te is büntibe kerülhetsz miattam.

– Az nem számít, otthon bármikor lovagolhatok. Amúgy meg már eleve büntetésből vagyok itt a táborban. Összetörtem apám kocsiját, és szerinte rám fért már egy kis távollét tőlük... Bankkártya nélkül. De nem jött be a terve, jól érzem magam. Főleg amióta megjelentél. Szeretném, ha megbíznál bennem!

– Bízom benned! Senki a világon nem tud rólam annyit, mint te, de van, amit képtelen vagyok elmondani.

Gondolataikba merülve nézték tovább a lovakat, amíg elkezdtek gyülekezni a többiek.

– Gyere, lassan indulunk, ne kelljen szólniuk. Talán elfelejtenek holnapig.

A fiú felállt, és a kezét nyújtva felsegítette Klárit.

– Biztos nem hagyják annyiban. Én kapok még ma, de már nem érdekel. Nem tudod, holnapra milyen programot terveztek nekünk?

– Valami olyasmit hallottam Fransois-tól, hogy mindenkinek valamit alkotnia kell, ami a táborban lesz majd kiállítva. Én rajzolni fogok, gondolom te is. Te sokkal jobb vagy, mint én.

– Nem hiszem, hogy jobb lennék. Talán inkább csak más. Én magamnak rajzolok, csak azok sikerülnek „élőre”, amikben benne van a szívem is. Az összes többi csak egy átlagos kép, de a suliban az is jó nekik. Elég volt ahhoz, hogy tovább lépjek.

– Válassz valami olyan témát, ami megérintett! Például a mai lovadat.

A lány elgondolkodva bólintott.

– Talán megérdemlik. Egész jól éreztem magam a táborban. Viszont én csak ceruzákat hoztam, az akvarell készletet nem.

– Használhatod az enyémet, ha cserében lerajzolhatlak!

– Én nem fogok itt lógni a falon!

– Nem ide, magamnak! – Valentin elnevette magát a lány felháborodott tiltakozásán. – Este modellt ülhetnél nekem! Sokkal lassabban dolgozom, mint te, nekem legalább egy óra kell egy elfogadható minőségű vázlathoz is.

4.

Klári jól sejtette, hogy nem ússza meg. Alig lepihent a szobában, már hívatták is. A lassan újra sajátjává váló dacos makacssághoz még felvonta az új életében kovácsolt lelki páncélt is maga köré. A tábor vezetője, a tanárnője, és egy fiatalos idegen férfi várta az irodában.

– Jó napot kívánok! – Felszegett fejjel nézett a szemükbe.

Mindenki halkan köszönt vissza neki, meglepte őket a fellépésével. Kutató tekintettel figyelték, de a lány nyugodtan és harcra készen várta a fejleményeket.

– Magyarázd meg nekünk, miért csináltad? Hogy jutott eszedbe elvinni egy lovat? Hogy kockáztattad az állat épségét, és a sajátodat is? – kérdezte tőle a táborvezető.

Klári megvonta a vállát. Nem tudta teljesen visszafogni a mosolyt. Érezte magában a változást, ahogy a régi énje fokozatosan egybeolvadt az újjal. Már nem nyomta el, nem akart többé láthatatlan lenni.

– Túl sokáig tartott a szövegelés! Ki kellett volna engedni azokat, akik tudnak lovagolni.

– Klári! Ne légy tiszteletlen!

– Ez nem tiszteletlenség, csak logikus gondolkodás! Negyvenen álljunk egy félórás előadást hallgatva, mert páran még hintalovat sem láttak? Valakinek már rég el kellett volna indulnia azokkal, akik tudnak lovagolni!

Az idegen figyelt rá, és a lány szavait követően minden bevezető nélkül szegezte neki a kérdést.

– Te hogyan szerveznéd meg?

– Első csoportba kerülnének a jó lovasok a jó lovakkal, mint a pej és az a szép csokibarna, amivel Val utánam jött. Őket egy futtatás után kiengedném egy kísérővel. A második csapatba kerülhetnének azok, akik már néhányszor lovagoltak, de nem gyakorlottak. Ők pár kör ügetés után, létszámtól függően néhány kísérővel a jól kezelhető lovakkal mehetnének. A többieknek valaki mesélhetne az alapokról, aztán a karámban vezetőszáron próbálkozhatnak.

Meglepetésére a férfi végighallgatta, majd bólintott.

– Szerinted milyen ló Csillag?

– Túl gyorsan elfáradt. Ha csak a karámban járatják leépülnek az izmai, de még így is gyönyörűen repült át a kerítésen. Kár érte.

– Így gondolod?

– Igen. – Felemelt fejjel nézett a férfi szemébe. Rokonszenves volt neki, mert meghallgatta.

– Kocsis Péter vagyok. Az enyém a tanya. Néha hetekig nem járok erre, mert dolgozom is. Csillagot azért vihették a túrákra, hogy gyakrabban mozogjon.

– Kéne neki valaki, aki foglalkozik vele.

– Értesz a lovakhoz.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy ösztönösen érzem őket.

– A biztonsági kamera felvételén látszott, hogy gyakorlottan ellenőriztél mindent indulás előtt, és magabiztosan, kiszámított sebességgel ugrattad át a karámot. Nincs kedved nálunk dolgozni nyáron?

Klári meglepetten elnevette magát.

– A lovásza hamarosan a nyakam törné! Köszönöm, de túl messze lakom innen, és nyárra már vannak terveim. Megadnék egy elérhetőséget, ha egyszer megválna Csillagtól, kérem keressen meg!

– Nem hiszem, hogy valaha is eladnám. – Komolyan, elgondolkodva nézett rá a férfi. – Ha meggondolnád magad, az állás bármikor a tiéd! Köszönöm a tippeket a szervezéssel kapcsolatban. Valószínűleg új lovászt is keresek, és ezentúl többet foglalkozom a tanyával.

– Ha elbocsátja, azonnal vegyen fel egy biztonsági őrt, és ha vannak gyerekei, nagyon vigyázzon rájuk! Alattomos ember! Már találkoztam ilyennel… – mondta, elsápadva a lány.

– Rendben. Köszönöm a figyelmeztetést!

– Kapok büntetést? – Dacosan, felemelt fejjel fordult Klári a tanárnője felé.

– Most nem, de még egy fegyelemsértés és ez is rákerül az adatlapodra!

– Rendben!

– Nem akarom, hogy ez bárhol is szerepeljen és bármi hátrány érje miatta! Vegyék úgy, hogy engedéllyel vitte el a lovat! Nem tettem panaszt, csak találkozni akartam vele! Senkinek nem esett baja.

Péter határozott, kicsit megemelt hangon tett kijelentése gyorsan célt ért.

– Köszönöm! – Klári hálásan biccentett felé mielőtt a többiekre nézett. – Elmehetek?

– Igen.

– Viszont látásra! – Elindult, de az ajtóból visszafordult. – Örülök, hogy ilyen gazdája van Csillagnak. – Búcsúzóul még rámosolygott Péterre.

Megnyugodva tért vissza a szobába, és estig lepihent. Úgy tervezték Valentinnel, hogy amikor már javában tart a buli, lelépnek. Kíváncsi volt a fiú stílusára, hogy mennyire fogja majd önmagát meglátni a képén. Elszundított, a rövid ideig tartó álomtalan alvás is jelentősen felfrissítette. Kipihenten ébredt a lányok mocorgására, halk beszédére. Amikor végeztek a fürdőben, ő is felkelt és felöltözött. Figyelve izgatott készülődésüket önkéntelenül mosolyogni kezdett. Anikó cukkolta, hogy sosem vesz fel szoknyát. Nem is hozott magával. Suzival egy a méretük és biztosan szívesen adott volna kölcsön valamit a sajátjaiból, de maradt a szokásos nadrág-póló öltözéknél. Neki jó így, táncolni meg úgysem akart... Induláskor felkapta a rajztömböt, hogy elfoglalja magát. Szerette a retro zenét, amit utolsó estére választottak, néha felcsendültek régről ismerős dallamok is. Leült az előző esti helyre és emlékezett…

…Első alkalom volt, hogy ő is elmehetett este az aratási bálra, táncoltak Juliennel. Már szerették egymást, és minden nekik jutó percet kihasználva, apránként fedezték fel a szerelmet. A bálon rajtakapta őket az apja. Összebújva csókolóztak a sövény mögött, amikor hirtelen megjelent mellettük. Nem csinált botrányt, de sosem nézett még rá olyan mérgesen, mint akkor. Felszólította őket, hogy indulásig maradjanak szem előtt, másnap pedig mindkettőjükkel beszélni akar. Julien korán reggel egy gyűrűvel a kezében tartva kopogott az ajtaján. A régi ezüstgyűrű foglalatában csak egy apró rubin volt, de neki minden kincsnél többet ért, mert az anyjáé volt. Izgatottan mesélte, hogy már beszélt az apjával. Elmondta neki, hogy szeretik egymást és udvarolni akar Klárinak, és hogy amint lehetséges, el akarja majd venni feleségül. Apa azt mondta, hogy csak akkor házasodhatnak össze, ha a kezében lesz a diplomája. Amíg nincs fizetése, addig nem számít felnőttnek, egy gyerek meg ne nősüljön. Figyelmeztette, hogy ha tisztességesek a szándékai, akkor várni fog az esküvőig... De ő majd megoldja, mert megszerzi a diplomát mire Claire tizennyolc éves lesz! Az csak három év, azt ki lehet bírni… Folyamatosan beszélt, amíg ő meg nem csókolta. Boldogan fogadta el a gyűrűt, és behúzta magával Julient a szobájába... Bizsergett az egész teste az emléktől.

Valentin sokáig figyelte a lány folyamatosan változó arcát, meg-megránduló szemhéját, mosolyra húzódó száját.

– Hol jársz most, Claire?

Klári összerezzent, érzéki mosolya helyét szomorúság foglalta el.

– Nagyon messze innen. Egy másik életben.

– Jó lenne, ha ebben az életben is mosolyognál néha úgy, mint abban a másikban!

– Talán majd egyszer olyan is lesz.

– Mehetünk?

– Igen. Szerintem már nem veszik észre, ha eltűnünk. Menj te előre, mindjárt megyek én is!

A fiú az ajtó előtt megvárta és együtt mentek fel a szobájába. Klári beszélgetés közben figyelte, ahogy a fiú előpakolt és ellenőrzött mindent. Egy feltekerhető szövet tartóban voltak az aquarell ceruzák.

– Ezt hol vetted? Még nem láttam ilyet.

– Anyám varrta nekem. Így könnyebben tudom a különböző méretű készletekből összeválogatni, amit épp akarok.

– Nagyon ügyes anyukád van.

– Köszi, majd átadom. Tetszenél neki.

Klári nem válaszolt. Olyan jól érezte magát Valentin társaságában, mint az új életében még senkivel. A hasonlóság miatt kísértésbe esett, de nem őt akarta… Figyelte a fiút, aki belemerülve a munkába egyre feszültebb lett. Klárinak furcsa volt Valentin görcsös igyekezete. Sosem érdekelte mások véleménye, csak az számított, hogy ő azt látja-e az elkészülő képen, amit akart. Az elveszett pillanatokat, helyeket, embereket és hangulatokat. Elvett egy papírt és lerajzolta az összpontosítva dolgozó fiút. Komoly, összehúzott szemöldök, beharapott ajkak, szemmel látható görcsösen feszült igyekezet. Mintha hatalmas tétje lenne minden mozdulatnak, és sosem lenne mód a már meghúzott vonal javítására. Úgy érezte, kezdi megérteni őt. Valentin nem tudott kibújni a megfelelési kényszer, a családja általi elvárások alól. Azt várták tőle, hogy ne csak jó, hanem a legjobb legyen bármibe is kezd. Presztízskérdést csináltak a mindenben tökéletes fiúból, azért próbált lázadni és felületesen könnyednek látszani. Amikor másik ceruzáért nyúlt, megfogta a kezét.

– Pihenj kicsit! Megnézhetem?

– Igen, de még sok munka van rajta. – A fiú zavartan szabadkozni kezdett.

Klári elvette tőle a tömböt. Nézte a rajzon a lányt, aki ő volt és mégsem ő. Olyannak tűnt, mintha sok pillanatból az apró szép részletek lennének kiemelve. Szebb, éteribb és földöntúlibb a valóságnál. Nem realista, mint az ő rajzai, hanem igazi művészi munka. Már tudta, sokkal több van a vidám felszín mögött, mint ami elsőre látható. Valentin nagyon érzékeny és hatalmas lelke van. Félkészre tippelte a vázlatot. Szomorúan nézett fel saját magára a papírról.