Harmat – KIA
Budapest, 2026

Originally published in the U. S. A. under the title The Divine Conspiracy.

© 1997 by Dallas Willard

All rights reserved.

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers, New York.

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2025

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, ne sokszorosítsa, ne tegye közzé sem elektronikus, sem más formában, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Fordította: Szabadi István

ISBN (epub) 978 963 288 993 1

ISBN (mobi) 978 963 288 994 8

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó írásos engedélyét.

A mennyek országa olyan, mint egy darab élesztő. Az asszony elrejti egy fél véka tésztába, amelyet az élesztő egy idő múlva teljesen átjár.

A názáreti Jézus

Bizonyára eltűnődtél már azon, vajon miért nem érezteti az Ellenség [Isten] egyértelműen a jelenlétét az emberrel, hisz hatalmánál fogva bármikor, bármilyen mértékben megtehetné. De most már látod, hogy az „ellenállhatatlan” meg a „vitathatatlan” két olyan fegyver, amelynek használatát éppen az Ő szándékának természete nem engedi meg. Az emberi akarat puszta lehengerlése (pedig jelenlétének leggyengébb, legmérsékeltebb érzékelése is ezzel járna) nem felelne meg neki. Ő nem tud erőszakoskodni. Ő csak kérlelni tud. Alávaló elképzelése ugyanis az, hogy a kecske is jóllakjék, a káposzta is megmaradjon: teremtményei legyenek egyek vele, mégis őrizzék meg önmagukat; puszta eltörlésük vagy bekebelezésük nem elégíti ki. Kezdetben még hajlik egy kis lehengerlésre… Ám ez az állapot nem tart sokáig. Továbbra is segíti őket, de már nem úgy, hogy azt lépten-nyomon kézzelfoghatóan tapasztalhassák. Hagyja, hogy a páciens a saját lábára álljon, és önszántából teljesítse sokszor kemény kötelességeit… Ő nem „kísérthet” úgy az erényre, mint mi a bűnre. Azt akarja, hogy az ember megtanuljon a maga lábán járni, ezért veszi le róla a kezét… Ügyünk sosem foroghat nagyobb veszedelemben, mint amikor egy ember – aki már nem kívánja, de még mindig cselekszi Ellenségünk akaratát – körülnéz a világegyetemben, amelyben látszólag már nyoma sincs az Ellenségnek, s bár nem érti, miért maradt magára, mégis engedelmeskedik.

Szerető nagybátyád:

Csűrcsavar bácsi

C. S. Lewis: Csűrcsavar levelei

R. R. Brown

Joe Henry Hankins

John R. Rice

Lee Roberson

J. I. Willard

„Óriások valának a földön abban az időben”

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

Köszönetnyilvánítás

1. Az örökké tartó élet most kezdődik

2. A bűnkezelés evangéliuma – jobbról és balról

3. Amilyennek Jézus bemutatta – Az Istennel átitatott világ

4. Boldogmondások: Kinek van valóban jó dolga?

5. A mennyei szív jósága: túl írástudókon és farizeusokon

6. Mennyei befektetés: szabadulás a hírnév és a vagyon ámításától

7. Az imádságos szeretet közössége

8. Tanítványság: Jézus diákjának lenni

9. Krisztus-képűségi képzésterv

10. Minden helyreáll

Jegyzetek

Tárgymutató

Bibliai hivatkozások

ELŐSZÓ

Egész életemben a Mennyei összeesküvést kerestem, mert akárcsak a Sixtus-kápolna mennyezete, ez a könyv is remekmű, csoda. Michelangelo híres freskóihoz hasonlóan Willard könyve is úgy mutatja be Istent, mint aki valóságos, aki jelen van és kitartóan igyekszik elérni az embert. A Mennyei összeesküvés újra és újra lenyűgöz. Hadd említsek néhány példát!

Először is, a könyv megdöbbentően átfogó képet ad, egyfajta Weltanschauungot, világnézetet. Filozófiai fogalomrendszert kínál az emberi létezés értelmének és céljának megértéséhez. Megmutatja, hogyan értelmezhető a Biblia szövege a maga teljességében. Segít meglátni, hogy Jézus tanítása értelmes, életbe vágó és rendkívül gyakorlatias.

A tárgyalt témák terjedelme elképesztő: a lélek megváltásától és megigazulásától a tanítványságon és a kegyelemben való növekedésen át a halálig és mennyei létállapotig terjed. A közbülső fejezetek a témának kijáró koncentrált figyelmet szentelnek a hegyi beszédben foglalt jézusi tanításnak, de Willard valójában közben az egész Bibliáról, sőt a teljes keresztény életről is tanít.

Mi több, napjaink világát is figyelemre méltó és átfogó módon elemzi. Lényeglátóan leplezi le a kortárs szekuláris materializmus különböző elméleteit, tényeit és technikáit, hogy megmutassa, „semmiféle logikai kapcsolatban nem állnak a létezés és az élet végső kérdéseivel”. Figyelmes tekintetét a modern vallásosság sem kerüli el. Feltárja a „bűnkezelés evangéliumait” (a könyv talán legjellegzetesebb kifejezése!), amelyek napjaink egyházát mérgezik, konzervatív és liberális gyülekezeteket egyaránt. Willard könyve a teljes képet felrajzolja számunkra.

Másodszor, a könyv figyelemre méltóan közérthető. Tisztában vagyok a tárgyalt témák jelentőségével, mégis mindent olyan érthető, olvasmányos és gyakorlatias módon tárgyal. Egy kicsit talán tartottam tőle, hogy egy világklasszis filozófus képtelen lesz kapcsolódni az én helyzetemhez, de tévedtem. Újra és újra úgy éreztem, dr. Willard emberi természetet taglaló meglátásai tükröt tartanak elém.

Ráadásul bármihez nyúl is Willard, mindig messzemenőkig gyakorlatiasan teszi. Nála a kérdések nem ragadnak le az elmélet szintjén, folyamatosan belefonja őket a mindennapi tapasztalat szövedékébe. Történetei megragadják, példái tanítják az olvasót, de ami a legfontosabb, bölcs és józan módon foglalkozik ezekkel a súlyos emberi kérdésekkel.

Ennek legékesebb példája a 9. fejezet – „Krisztus-képűségi képzésterv” –, ahol gyakorlati útmutatást ad arra nézve, pontosan hogyan tanulhatunk meg szeretettel, tisztelettel és következetes engedelmességgel fordulni „Isten, a mindenható Atya, menny és föld teremtője” felé.

Harmadszor, megdöbbentett a könyv mélysége is. Willard mesterien ragadja meg Jézus tanításának központi gondolatait, talán azért, mert komolyan veszi őt mint nagy tudású, teljes mértékben kompetens tanítót. Ahogyan írja: „Jézus nemcsak rendes ember, hanem zseniális.”

Hadd szóljak néhány szót arról, milyen alapos tanítást kapunk a hegyi beszédként ismert szövegről. A legtöbb író Jézus szívig hatoló szavaiból lélekölő törvénykönyvet csinál. Mások szerint a tanítást lehetetlen betartani, ezért megpróbálják egy másik időbe, másik helyre, másik üdvtörténeti korszakba száműzni. Aki mindkét lehetőséget elutasítja, általában úgy gondol a hegyi beszédre, mint ismeretlen szerkesztők által összeollózott szép mondások laza gyűjteményére, amely költői szövegként érdekes olvasmány, de semmi köze sincs ahhoz, ahogyan ma élünk. Vajon Willard mivel gazdagítja a párbeszédet, mit tesz le az asztalra?

Bizony, valódi lelket megelégítő lakomát! Egyetlen olvasmányélményem sem ásott ilyen hatékonyan Jézus tanításának mélyére. Egyszerűen döbbenetes, ahogyan Willard a „boldogmondásokat” tárgyalja: a feje tetejére állítja, amit ezzel a híres szakasszal kapcsolatban eddig gondoltunk. Már ezért megéri elolvasni a könyvet, de ennél is többet kínál, sokkal többet: lakomát szívnek és elmének.

Ebből következik a negyedik és egyben utolsó észrevételem: a könyv szeretetteljes hangvétele szintúgy megdöbbentett. Ritkán találkoztam olyan szerzővel, akinél a páratlan értelem páratlan érzékenységgel párosul. Intellektusával felfegyverkezve száll alá a szív mélységébe, hogy az olvasók elméjét és szívét egyaránt megérintse.

Dallas Willard a kegyelem és irgalom szavait közvetíti mindannyiunknak, de különösen azoknak, akiket a világunk összetört: „Akik kibuktak, akiket kirúgtak, akiket kitúrtak. Akik kiégtek és akik leégtek. Akiket a HIV vagy a herpesz gyötör. A függők és az elváltak. Az agykárosodottak, a gyógyíthatatlan betegek. Akiknek sosem lehet gyermekük, és akiknek túl sok születik, vagy éppen rosszkor. Akiknek kevés a munkájuk, akiknek túl sok, és akiknek egyáltalán nincs. Sőt, akiknek nem is lehet. Akiket becsaptak, akiket félrelöktek, akiket lecseréltek. A magányosok, a hozzá nem értők, az ostobák.” Ebben és annyi másban is azt érzem, a könyv együttérzéssel beszél arról, amiben élünk, mozgunk és vagyunk.

A Mennyei összeesküvés kitüntetett helyet érdemel. Olyan szerzők művei közé helyezném, mint Dietrich Bonhoeffer és John Wesley, Kálvin János és Luther Márton, Avilai Teréz és Bingeni Hildegárd, sőt talán Aquinói Tamás és Hippói Ágoston. Amennyiben a parúzia még várat magára, ezt a könyvet ezer éven át olvasni fogják.

Richard J. Foster

BEVEZETÉS

Reményeim szerint olvasóim új oldaláról ismerhetik meg Jézust, különösen azok, akik azt hiszik, hogy már értik őt. Ugyanis, ha őszinték vagyunk, Jézussal összefüggésben a vélelmezett ismeretség gyakran vezet ismeretlenséghez, az ismeretlenség megvetéshez, a megvetés pedig mélységes tudatlansághoz.

Manapság nagyon kevesek érdeklődését kelti fel Jézus mint személy, kevesen tekintik létfontosságúnak tényleges életük szempontjából. Általában nem mint valós személyt tartják számon, aki valós életbeli kérdésekkel foglalkozik, hanem mint aki valamilyen éteri világban érdekelt, nem abban, amivel nekünk itt és most szembe kell néznünk. Sőt, a képességeiről sincsenek túl jó véleménnyel.

Automatikusan valamiféle többé-kevésbé varázslatos figurának tekintik, egy gyalognak (esetleg huszárnak vagy futónak) a vallási játéktáblán, aki csak a dogma és a törvény kategóriáiba illeszkedik. A dogmát hinni kell, akár igaz nekünk, akár nem, a törvényt pedig tenni, akár jó nekünk, akár nem. Amit viszont most kell hinnünk vagy tennünk, az a való élet, tele izgalmas, ijesztő, fontos dolgokkal és emberekkel.

Valójában Jézus és szavai soha nem tartoztak a dogma vagy a törvény kategóriájába, és ha úgy olvassuk őket, mintha oda illenének, egyszerűen félreértjük, amit mond. Jézus szavai lényegüknél fogva felforgatják a bevett megoldásokat és gondolkodásmódokat, ami világosan kiderül abból, ahogyan először beléptek a világba, ahogyan először hatottak az emberekre, ahogyan az újszövetségi írások megőrizték azokat, és ahogyan tovább élnek az ő népe körében. A szavait ő maga „léleknek és életnek” nevezte (Jn 6,63). A mi „való világunkba” egy még ennél is valóbb valóságot hoznak be, ami megmagyarázza, miért álltak annyian ellen nekik akkor, és állnak ellen ma is.

A dogma és a törvény – talán helytelenül, de érthető módon – az önkényesség látszatát kelti. Az öröklött szemléletmód szerint – ahogyan azt ma a többség véli – a dogma és a törvény azt jelenti, amit Isten akar. Így a dogma és a törvény fontos, de egyben veszélyes fogalommá válik, és ennek megfelelően kezeljük. Közben azonban elszakad attól, amilyennek a dolgokat ténylegesen érzékeljük, vagyis az igazságtól és a valóságtól. Pedig számunkra a mi „való életünk” az igazság és a valóság. Ez a valóságos történések világa, nem az „állítólag” birodalma, amely azzal fenyeget, hogy nehezebbé, sőt elviselhetetlenné teszi életünket.

A Jézus által világba hozott élet és szavak információként és valóságként jelentek meg. Ő és első munkatársai lenyűgözték az ókori világot, mert páratlan mélységet adtak az életnek, valamint az elérhető leghasznosabb információt a legfontosabb kérdésekben, olyan kérdésekben, amelyekkel az emberi elme már legalább ezer éve küzdött, nem sok sikerrel. Az eredeti üzenetet tehát nem úgy élték meg a hallgatói, mint amit hinniük vagy tenniük kell, különben valami rossz történik velük, valami, aminek nincs lényegi kapcsolata a való élettel. Azok, akiket akkoriban megérintett az üzenet, általában arra a következtetésre jutottak, hogy bolondok lennének, ha figyelmen kívül hagynák azt. Ezen alapult a megtérésük.

Magát Jézust csodálatra és tiszteletre méltó személynek tartották, kiemelkedő, páratlan képességű embernek. Imádata ezt is magában foglalta, nem pedig kizárta, mint manapság. Ez a hozzáállás tükröződött természetesen az olyan újszövetségi nevekben és kifejezésekben, mint „az élet fejedelme”, „dicsőséges Úr”, „bővölködő élet”, „Krisztus mérhetetlen gazdagsága”, és így tovább. Ezek a kifejezések mostanra szinte teljesen elvesztették intellektuális és gyakorlati tartalmukat.

Mivel pedig nem valóságként és nem létfontosságú információként értjük Jézust és szavait, alapvetően nem is tanítjuk a magukat Jézus-hívőknek vallókat arra, hogyan tegyék meg, amit ő követendőnek mondott. Elvezetjük őket arra (vagy elvárjuk tőlük), hogy a szájukkal hűséget valljanak neki, majd magukra hagyjuk őket, maradék erőfeszítéseinket annak szenteljük, hogy erre vagy arra „vonzzuk” őket.

Igaz, keresztény körökben kevés tudós vagy vezető tagadja, hogy feladatunk lenne Jézus tanítványaivá, avagy gyakornokaivá tenni az embereket, és megtanítani őket mindarra, amit Jézus mondott. Akadnak olyanok, aki tagadják ezt, de ők legalább nem rendelkeznek széles körű befolyással, hiszen teljesen egyértelmű, mire utasít Jézus. Egyszerűen nem azt tesszük, amit mondott, úgy igazából meg sem próbáljuk, és nyilvánvalóan nem tudjuk, hogyan kell csinálni. Rögtön kiderül ez, ha őszintén végignézünk azon, milyen tevékenységeket végzünk hivatalból. Elszomorít, hogy ilyet mondok, és nem ítélkezni akarok, de ez rendkívül fontos kérdés, és ha nem nézünk szembe vele, akkor semmit sem tehetünk ellene.

Az ember tehát kénytelen magyarázatot keresni a helyzetre. Hogyan lehet az, hogy ilyen egyértelmű parancsot kaptunk, mégsem teszünk kísérletet az engedelmességre? Biztosak lehetünk benne, hogy a probléma az elképzeléseink mélyén rejlik, amelyek gépiesen vezérlik gondolkodásunkat arról, hogy kik vagyunk mint keresztények és emberek, és hogy Jézus milyen jelentőséggel bír a kozmoszra és az életre nézve.

Mi több, a probléma túl mélyen rejlik ahhoz, hogy kellőképpen rosszul érezhetnénk miatta magunkat. A lényeg ugyanis nem az, amit teszünk vagy nem teszünk, hanem az, hogy szellemi és lelki felépítésünk fényében másként nem is cselekedhetnénk. Így aztán bármilyen komolyabb változás csak akkor mehet végbe, ha kitörünk az eszmék és fogalmak markából, amelyek reflexszerűen félretaszítják Jézust, „az élet fejedelmét”, ha az életünk feletti konkrét uralom kérdése felmerül.

Bármi legyen is a végső magyarázat, a legbeszédesebb mégis az, hogy korunk keresztényei egyszerűen nem érzik úgy, hogy Krisztus világos tanításának megértése és megfogadása alapvető lenne az élethez, főleg nem létfontosságú. Habár tanításaival szembesülve az embert – beleértve a tömegeket, akik mindenféle formális kapcsolatot megszakítottak vele – még mindig meglegyinti a bűntudat, amit ideges nevetéssel és sokatmondó pillantással nyugtázunk, de azt hiszem, az esetek többségében a valódi engedelmességet egyszerűen kizártnak vagy lehetetlennek tartjuk. Ez nagyrészt abból fakad, hogy az engedelmességre kizárólag a törvény összefüggésében gondolunk. Erről a későbbiekben még sokat fogunk beszélni.

A Krisztus iránti tényleges engedelmesség gyakorlatilag irrelevánssá vált, ami mindennél jobban magyarázza, miért gyengül manapság a kereszténység hatása a világban, és miért a politikai és társadalmi cselekvés válik egyre inkább Isten szolgálatának elsődleges módjává. Ez áll amögött is, miért nem bír gyakorlatilag semmilyen jelentőséggel a keresztény hit az egyén jellemfejlődése, testi-lelki épsége szempontjából.

Remélem, hogy a könyvem által nyújtott evangéliumértelmezés megnyitja az utat Krisztus népe előtt, hogy valóban megtegyék – ismét megtegyék, ahogyan korábban –, amit elismert mesterük mondott. Talán eljön a nap, amikor a Mt 28,18–20-beli „missziói parancs” maradéktalanul, rutinszerűen megvalósul majd mint a keresztény egyházak célja, „küldetésnyilatkozata”, egyénenként és együttesen egyaránt.

Jézus napjaink keresztényeinek is azt hirdeti: „Aki tehát hallja tőlem ezeket a beszédeket, és cselekszi azokat, hasonló a bölcs emberhez, aki kősziklára építette a házát” (Mt 7,24–25 – RÚF), és szilárdan megáll az élet minden nyomásával szemben. Milyen életadó lenne, ha az evangéliumot megértve egyszerűen azt válaszolnák: „Megteszem! Megtanulom, hogyan kell. Ennek szentelem az életemet. Ennél jobb életstratégiáról még soha nem is hallottam!”, és aztán elmennének a közösségükhöz, annak tanítóihoz és a mindennapokba, hogy megtanulják, hogyan éljenek Isten országában úgy, ahogyan Jézus szerint a legjobb.

A BIBLIÁVAL KAPCSOLATOS ÁLLÁSPONTOM

Egy ilyen projekt esetében csábító, hogy állást foglaljunk abban a régóta fennálló és jelenleg forrponton lévő vitában, vajon mennyire hozzáférhető számunkra a „valódi” Jézus személye és szavai. Vitázni nem fogok, egyszerűen közlöm a Bibliával kapcsolatos álláspontomat. Emberi oldalát tekintve feltételezem, hogy hozzáértő emberi lények készítették és őrizték meg a Biblia szövegét, akik legalább olyan értelemmel és hittel bírtak, mint mi. Feltételezem, hogy jól értettek hozzá, hogy pontosan értelmezzék saját tapasztalataikat, és objektíven közvetítsék, amit hallottak és tapasztaltak. Mindezt történelmi közösségük nyelvén tették, amit kellő odafigyeléssel ma is megérthetünk.

Az isteni oldalról feltételezem, hogy Isten kész és képes volt arra, hogy a Biblia – beleértve a Jézusról szóló feljegyzéseket – olyan módon álljon elő és maradjon fenn, hogy a céljai világszerte megvalósuljanak az emberek között. Aki valóban hisz Istenben, azt ez nem zaklatja fel. Feltételezem, hogy Isten nem hagyta és nem is hagyná az emberiségnek szóló üzenetét olyan formában, amelyet csak egy maroknyi, 20. század végi hivatásos kutató képes felfogni, akik még egymás között sem értenek egyet azokban az elméletekben, amelyek szerintük az üzenet tartalmát meghatározzák.

Hiszen a Biblia Isten ajándéka, amelyet egyházán keresztül kínál az egész világnak, nem csak a kutatóknak. Az ő népének életén keresztül áll elő, és ezt az életet is az táplálja. Célja gyakorlatias, nem tudományos. Ha értelmesen, gondosan, alaposan, de világosan olvassuk – azaz nem homályos és divatos elméletek vagy esztelen ortodoxia mentén –, utat találunk az élethez Isten országában. Úgy vélem, bármely más módon közelítünk a Bibliához, azzal az istenképpel megyünk szembe, amely – és ebben mindenki egyetért – Jézusból és az ő hagyományából előáll. Hogy a meggyőződésem mennyiben körkörös, azt a filozófiára fogékony olvasóra bízom.

A Szentírásból származó szakaszok egy részét szabadon újrafordítottam, és átfogalmaztam, hogy a számomra fontosnak tűnő hangsúlyokat elérjem, a különböző bibliafordításokból származó idézeteket pedig jelöltem.✶

EGY SOROZAT VÉGE

Ezzel a könyvvel lezárul a trilógiám, amely azok lelki életéről szól, akik meggyőződéssel vallják, hogy Jézus a helyes választás. Az elsőben (In search of guidance [A vezetés nyomában]) megkíséreltem valóságossá és világossá tenni a Jézussal való élet bensőséges minőségét, „az Istennel való párbeszédes kapcsolatot”.

Egy ilyen kapcsolat azonban nem jön létre magától, és nem is tétlenül, beoltás útján kapjuk. Ezért a második könyv (The spirit of the disciplines [A gyakorlatok lelkülete]) elmagyarázza, hogy Jézus tanítványai, diákjai hogyan léphetnek hatékonyan kapcsolatba Isten kegyelmével és lelkével, hogy hozzáférhessenek az örök élet ajándékában nekünk szánt tartalékokhoz és jellemhez.

Manapság a tanítványságot, vagyis a Jézustól való tanulást nem tekintik a benne való hit elengedhetetlen részének. Költséges lehetőségnek, spirituális luxusnak, sőt mellébeszélésnek tekintik. Miért fáradnánk a tanítványsággal – gondolják sokan –, vagy akár az Istennel való párbeszédes kapcsolattal? Lássunk hozzá, azzal foglalkozzunk, amit tennünk kell!

Harmadik könyvem az evangélium lényegeként mutatja be a Jézushoz fűző tanítványi kapcsolatot. Valódi örömhír, hogy Jézus megnyitotta a jelentkezést az élet mesterkurzusára. Az örök élet, amely a Jézusba vetett bizalommal kezdődik, elérhető itt a földön, az ő jelenvaló országában. Az általa hirdetett és róla szóló üzenet mint evangélium kifejezetten a mostani életünkre érvényes, nem csak a halálunkra. Már most eltanulhatjuk tőle a mennyei életet, nem csupán érdemeit fogyasztjuk. A jövőnk, bármilyen messzire tekintünk is, természetes kiterjesztése a hitnek, amely által most élünk, és az életnek, amelyben már most részünk van. Az örökkévalóság elkezdődött, benne vagyunk, akár tetszik, akár nem.

Három könyvem kevés újdonságot tartalmaz, bár sok olyat, amit elfelejtettek. Sőt, ha újdonságnak tartanám, semmiképp sem terjeszteném vagy publikálnám. Tehát régi a tudás, és csak nemrégiben ment feledésbe, ami rögtön kiderül, ha összehasonlítjuk P. T. Forsyth, C. S. Lewis, Frank Laubach, E. Stanley Jones és George MacDonald szövegeivel, de több, közelmúltból származó művet említhetnék még. Ezek után, ha szeretnénk, folytassuk a nagyobb posztbiblikus forrásokkal, mint Atanáz, Ágoston, Anzelm, Aquinói Tamás, Luther és Kálvin, és zárjuk a világról, a lélekről és Istenről szóló gazdag tanítással, amelyet a Biblia lapjain találunk!

✶ Ezzel összhangban a magyar kiadás a bibliai idézetek túlnyomó részét a Willard-féle angol verzió fordításával adja vissza, hogy a szerző hangsúlyai megmaradjanak. Ahol ő maga is egy bibliafordítást használt, ott az idézett szöveget ültettük át magyar nyelvre, és megadtuk a felhasznált fordítást. Bizonyos esetekben pedig a revideált új fordítású Biblia (RÚF, 2014) és az 1908-as Károli Biblia (KG) szövegéből idéztünk, ezt szintén az adott helyen jelöltük. – A ford.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon hálás vagyok barátaimnak és olvasóimnak, akik az évek során bátorítottak és tanácsokkal láttak el. Életemnek ezen a pontján már olyan sokan vannak, hogy nem is tudnám őket egyenként felsorolni. Néhányan azonban valóban sokat fektettek abba, hogy végiggondolják a könyv egyes fejezeteit, és tanácsot adjanak nekem.

Ez különösen igaz Bart Tarman, Ken Yee, John Ortberg, Trevor Hudson, Gary Rapkin, Scott Hilborn, Lynn Cory, Larry Burtoft, Greg Jesson, Richard Foster, Jim Smith, Randy Neal, Roger Freeman és Jane Lakes Willard esetében.

Külön köszönettel tartozom azért a segítségért, amit Patricia Klein finom nyelvi érzékkel a fogalmazásban nyújtott, valamint hogy kitartóan segített a lehető legvilágosabban elmondanom, amit szeretnék. Mélyen elmerült a könyv tartalmában, amiért szintén hálás vagyok neki. Virginia Rich és Terri Leonard szerkesztői munkája jelentősen javított a könyvön, Mark Chimsky bátorító szavai pedig erőt adtak, hogy befejezzem a feladatot. Bill Heatley és John S. Willard segítettek ellenőrizni a végső változatot.

Jane, Richard és Lynda Graybealnek köszönhetem, hogy egyáltalán megírtam, elsősorban azáltal, hogy segítettek nemet mondani a különféle felkérésekre, amelyek lehetetlenné tették volna. Jane nélkül azonban a szöveg sohasem készült volna el, különféle okokból. Szeretetteljes türelme, ragaszkodása és segítsége páratlannak és nélkülözhetetlennek bizonyult. Ez az ő könyve.

All Saints, 1997

1. fejezet: AZ ÖRÖKKÉ TARTÓ ÉLET
MOST KEZDŐDIK

Istennek olyan fontos volt az emberiség, hogy elküldte közénk páratlanul különleges Fiát, hogy azok, akik bíznak benne, ne hiábavaló, kudarcos létet folytassanak, hanem magának Istennek a halhatatlan életét élvezzék.

János 3,16

Jézus örömhíre tehát az volt, hogy Isten országa megérkezett, és hogy ő, Jézus hirdeti és magyarázza azt az embereknek. Sőt, valamilyen különleges, titokzatos módon ő maga az ország.

Malcolm Muggeridge:

Jesus: the man who lives

ÉLET A SÖTÉTBEN

Nemrégiben egy pilóta nagy sebességű manővereket gyakorolt egy sugárhajtású vadászgéppel. Meredeken felrántotta a kormányt – úgy hitte, hogy felfelé –, és a földnek csapódott. Nem volt tudatában, hogy végig fejjel lefelé repült.

Korunk emberlétének példázatát láthatjuk itt – nem kimondottan abban, hogy mindenkinek összeomlik az élete, bár abból is van elég –, de a legtöbben nagy sebességgel élünk, az egyén és a globális társadalom szintjén egyaránt, és gyakran fogalmunk sincs arról, hogy fejjel lefelé repülünk-e vagy fejjel felfelé. Sőt, ott kísért a gyanú, hogy talán nincs különbség, vagy legalábbis nem ismerjük vagy nem számít.

Hírek az intellektuális magaslatból

Ez a gyanú mára kimondatlan dogmává vált a nyugati tudományosság legfontosabb központjaiban. Természetesen a gyakorlatban muszáj feltételeznünk, hogy van „felfelé”, hogy az élet folytatódhasson, de ugyanígy feltételezzük, hogy a „felfelé” kérdése nem tudás tárgya.

Derek Bok hosszú évekig szolgált a Harvard Egyetem elnökeként. 1986–87-es „elnöki jelentésében” szóba hozott néhány jól ismert, pénzügyi köröket és országos politikát érintő erkölcsi kudarcot. Eltöprengett azon, vajon mit tehetnek az egyetemek annak érdekében, hogy hallgatóik erkölcsisége megerősödjön.

„Úgy tűnik – mondta –, a vallási intézmények többé nem képesek olyan hatékonyan közvetíteni az alapvető értékeket a fiatalok felé, mint egykor. Ilyen körülmények között az egyetemeknek, így a Harvardnak is alaposan át kell gondolnia, mit tehet a sokak által az etikai normák széles körű hanyatlásaként értékelt folyamat ellen.”1

Bok rámutat, hogy egykor „az oktatók célja… az volt, hogy megerősítsék a közösen elfogadott erkölcsi értékekbe vetett hitet” (10. o.). Mára azonban minden megváltozott: „Ma az alkalmazott etika kurzusokon nem törekszenek arra, hogy morális igazságokat közvetítsenek, hanem arra ösztönzik a hallgatókat, hogy alaposan gondolják végig a különböző összetett erkölcsi kérdéseket.” Bok érezhetően arra az alapfeltevésre épít, hogy a két cél kölcsönösen kizárja egymást.

„A kurzus alapvető célja – folytatja Bok – nem az, hogy megadja a »helyes választ«, hanem hogy a hallgatók eredményesen észleljék a felmerülő etikai problémákat, jobban ismerjék az idők során felhalmozott, kiemelkedő erkölcsi gondolatokat, és felkészüljenek az eléjük kerülő etikai kérdések megvitatására.” (10. o.)

Később Carol Gilligant idézi, aki szerint „az egyetemi évek alatt az erkölcsi ideológiáról az etikai felelősségvállalásra való áttérés áll az erkölcsi fejlődés középpontjában” (30. o.). Figyeljük meg, hogy Bok a „helyes választ” idézőjelbe teszi, és hogy Gilligan az egyetemi évek előtti erkölcsi meggyőződést „ideológiának”, azaz irracionális meggyőződésnek és magatartásnak nevezi. Mindez hűen tükrözi a hétköznapi emberlétet vezérlő morális meggyőződésekkel kapcsolatos, széles körben elfogadott intellektuális álláspontot.

Végezetül, jelentésének konklúziójához érve Bok elnök megjegyzi: „Annak ellenére, hogy az erkölcsi fejlődés fontos az egyes hallgatók és a társadalom számára, nem mondhatjuk, hogy a felsőoktatás komoly érdeklődést tanúsítana a probléma iránt… Különösen a nagy egyetemek nem tartják kiemelt felelősségüknek a témát, sem alaposan át nem beszélik, sem határozottan fel nem lépnek az ügyben, sem a tantestület, sem az intézményvezetés.” (31. o.)

Azonban az oktatói akarás hiánya, amelyre Bok bátran rámutat, elkerülhetetlen. Ha átsétált volna az udvar túloldalára az Emerson Hallba, és konzultált volna országunk legbefolyásosabb gondolkodóinak jelen lévő képviselőivel, rájöhetett volna, hogy ma már nem létezik olyan általánosan elismert morális tudás, amelyre az erkölcsi fejlődés elősegítését célzó projekteket felépíthetnénk.

Ma már sem viselkedésről, sem jellemvonásokról nem vonhatunk le olyan erkölcsi következtetést, amelyre az oktató a hallgató osztályzatát alapozhatná, még az oktatók számára legkedvesebb témák, a méltányosság és a sokszínűség tekintetében sem. Ha például a hallgató csak azért kap rosszabb jegyet, mert azt írta a vizsgán, hogy a diszkrimináció morálisan elfogadható, bátran fellebbezhet a vezetőségnél, és ha a diszkrimináció erkölcsi elfogadhatóságával kapcsolatos álláspont lenne az egyetlen vitatott pont, a hallgató bizony nyerne is.

Az oktatót emlékeztetnék, hogy nem az a feladata, hogy nézeteit ráerőltesse a hallgatókra, „bármennyire tévúton járnak is”. Ha pedig az egyetem vezetése nem így döntene, akkor helyreigazítaná a bíróság.

Persze ha a hallgató komolyan azt írná a vizsgán, hogy hétszer öt az harminckettő, vagy hogy Kolumbusz 1520-ban fedezte fel Amerikát, ebben az esetben megengednék, hogy „ráerőltessük a nézeteinket”. Nem számítana, hogy a hallgató milyen úton jutott ilyen következtetésekre, mert ezekről úgy véljük – kisebb vitáktól eltekintve –, hogy tudjuk. Ebben áll a különbség.

Miért lepődünk meg?

Viszont ha kultúránkban valóban nem létezik erkölcsi tudás, akkor valójában nincs semmi meglepő abban, ami a magas beosztású személyeket saját bevallásuk szerint meglepi. Robert Coles, a Harvard pszichiátria- és kultúrorvostan-professzora, a társadalmi és erkölcsi kérdések ismert kutatója és értékelője a Chronicle of Higher Education című lapban megjelent cikkében („The disparity between intellect and character” [Az értelem és jellem közötti kapcsolat hiánya]) feladatként jelölte meg, hogy „az értelemnek és a jellemnek együtt kell járnia”. A feladat viszont – tette hozzá – „ijesztően nagy”.2

Esszéjét az egyik hallgatójával való találkozás ihlette, ahol a Harvard legjobbjai és legokosabbjai közé tartozó hallgatók „erkölcsi érzéketlenségéről” esett szó. (Olyan nehéz lett volna „erkölcstelen viselkedést” írnia?) A hallgató, egy fiatal nő vidéki, munkásosztálybeli háttérből jött, ahol, mint ismeretes, a „helyes válaszok” és az „ideológia” erősen tartja magát. A nő kollégiumi szobák takarításából igyekezett legalább részben fedezni tanulmányait.

Újra és újra megtörtént – számolt be róla Colesnak –, hogy alacsonyabb gazdasági helyzete miatt csoporttársai bántóan, a minimális jó modor és tisztelet nélkül bántak vele, sőt gyakran durván, néha egyenesen közönségesen. Egy fiatal hallgatótársa többször is szexuális ajánlatot tett neki, miközben a nő a szobáját takarította, pedig két „morális érvelés” kurzuson is együtt vettek részt, ahol a férfi kiválóan teljesített, és a legmagasabb érdemjegyet kapta.

Ez vezetett ahhoz, hogy felmondott a munkahelyén, és otthagyta az iskolát, és így jutott el Coleshoz egyfajta kilépési interjúra. Miután nemcsak a diáktársai viselkedését vette sorra, hanem azt a számtalan, magasan képzett embert is, akik a 20. század legsúlyosabb atrocitásait elkövették, a következővel zárta: „Annyi filozófiakurzusra jártam. Végigbeszéltük, mi igaz, mi fontos, mi jó. De vajon hogyan tanítsuk meg az embereket jónak lenni?” És hozzátette: „Mi értelme tudni a jót, ha nem próbálunk folyamatosan jó emberré válni?”

Coles professzor ezek után elmondja, hogy bárhogy igyekezett, képtelen volt megfelelni a fiatal nőnek. Úgy tűnik, őszintén bántja a lelkiismeret, hogy a nő csalódott szavait hallva csak megvonta a vállát. Azzal viszont sosem néz szembe, hogy ő maga bizony sosem mondta el hallgatóinak, hogy ne vessék meg, aki kétkezi munkát végez, vagy hogy ne tegyenek ajánlatot évfolyamtársuknak vagy bárki másnak, aki a szobájukat takarítja.

A vizsgán sem kérdezett ilyesmiről, és az esszében sem említi, hogy nem is foglalkozhatna ilyen kérdésekkel, hiszen ma már senki sem állíthatja, hogy bármit tudna a témáról. A problémát nem is annyira a jellem és az értelem, mint inkább az értelmi, illetve az erkölcsi-lelki valóságok közötti kapcsolat hiánya jelenti. A baj az, hogy a jellem igenis kapcsolódik az értelemhez.

Ha megnézzük, mi számít ma elfogadott ismeretnek, kiderül, hogy még azt sem tudhatjuk, vajon egy erkölcsi elmélet vagy elv igaz-e, nemhogy egy konkrét szabály. Nem osztályozhatjuk azt, hogy valaki igaznak vagy hamisnak tartja az utilitarizmust vagy a kantianizmust. Csupán ismerni szabad ezeket az elveket és elméleteket, többé-kevésbé értelmes módon gondolkodni vagy éles elméjűen vitázni róluk. A fiatalember erre jelest kapott, de ez természetesen semmilyen hatással nem volt a jellemére vagy a viselkedésére, mert ez csak irodalmi vagy történelmi, esetleg logikai ismeret volt számára, nem erkölcsi tudás. Aki pedig fejjel lefelé repül, és nem is tud róla, ott az éles ész nem sokat ér.

Az eszme hihetetlen ereje

Bok és Coles széles körben és joggal elismert, kiváló jellemű és intellektusú emberek, akik komolyan aggódnak, milyen gyakorlati következményekkel jár, hogy a kultúránkban többé nem tudható, mi helyes és mi jó, így nem irányíthatja a tetteinket, és az egyén nem vonható érte felelősségre. Nem sokat tehetnek azért, hogy ez megváltozzon, de szerintem nem is akarnák.

John Maynard Keynes – aki talán még annál is komolyabb társadalmi megfigyelő volt, mint közgazdász – legismertebb könyvének végén megjegyzi, hogy „a közgazdászok és politikai bölcselők nézetei – akár igazuk van, akár tévednek – sokkal nagyobb hatásúak, mint ahogy azt gondolnánk; valójában minden másnál jobban hatnak világunk sorsára. Azok a »gyakorlatias emberek«, akik úgy vélik, mentesek minden szellemi befolyás hatása alól, rendszerint valamelyik rég elhunyt közgazdász gondolatainak rabszolgái. Magas állásokat betöltő őrültek, akik hajdani könyvmolyoktól kölcsönözték rögeszméik magvát.”3

Bárcsak egyedül a gazdaságra és a politikára lenne igaz ez, de sajnos az életre általában is érvényes. Érvényes a vallásra és az oktatásra, a művészetre és a médiára. Keynes szavai az élet egészére igazak: „Meggyőződésem, hogy rendkívül eltúlozzák az érdekek erejét az eszmék fokozatosan érvényesülő hatalmával szemben.” Nem azonnal, amint azt ő is elismeri, hanem egy bizonyos idő után. A jelen vezetői olyan eszméket vallanak, amelyeket fiatal korukban tettek magukévá. „Előbb vagy utóbb azonban az eszmék törnek új utakat, és vezetnek jóra vagy rosszra.”

Az értelmiség rendszerint alábecsüli az eszmék hatalmát, és akarva-akaratlanul félrevezeti a nyilvánosságot. Az emberi élet legnagyobb hatalmú tényezőit tartják a kezükben, az eszméket – és ami különösen fontos, a jó és helyes mibenlétét illető eszméket –, az pedig, ahogyan ezeket az eszméket kezelik és megélik, mindenestül áthatja világunkat, annak minden vonatkozásában.

A fiatal harvardi nő valójában egy eszmerendszerre panaszkodott Coles professzornak, amely meghatározza, mi jó és mi helyes. Ennek a rendszernek mind Bok elnök, mind Coles professzor önként aláveti magát. Ezt adják át a hallgatóknak – és az olvasóknak, a szellemi termékek fogyasztóinak – generációról generációra, és amióta az egyetemek a világkultúra tekintélyközpontjaivá váltak, ezt a rendszert közvetítik kimondatlanul is a világ társadalma felé. Egyszerű valóságnak mutatkozik, amelynek soha nem kell igazolnia önmagát. Az igazán erős eszmét éppen arról ismerhetjük fel, hogy soha nem szorul önigazolásra.

A „modernitás” és a „szekularizmus” ellen intézett támadások általában félreértik, hol is rejlik a probléma. Elsősorban nem politikai csatát vívunk, és alapvetően nem valamiféle társadalmi összeesküvés készül. A „szekuláris humanizmus” eszmei mozgalom, nem egy egyén műve, és a mozgalom egészével szemben minden egyén csak bábu.4 A „pusztán elmélet” látszólagos jelentéktelensége, lényegtelensége nagyban hozzájárul ahhoz, hogy félreértjük a „puszta eszme” hatalmát.

Pusztán elmélet?

1889-ben megjelent Paul Bourget francia író A tanítvány című regénye, amely egy neves filozófus és pszichológus „entellektüel” életét írja le. Látszólag elnyelte a „puszta elmélet”, a negyedik emeleten élt, az étkezés, séta, kávézás, előadás egyhangú rutinjába merülve. Hetente háromszor, négy és hat között kutatókat és hallgatókat fogadott, azután megvacsorázott, tett egy rövid sétát, dolgozott még egy kicsit, majd pontosan tízkor ágyba bújt. Így élt az ártalmatlan tudós ember, aki – házvezetőnője szavaival élve – a légynek sem ártana.

Aztán egy nap beidézték egy bűnügyi vizsgálatra egy zseniális fiatalemberrel kapcsolatban, aki azelőtt a tanítványa volt, és sokszor megmászta a négy emeletet, hogy megvilágosodást és felszabadulást találjon nála. Ez a fiatal tanítvány a börtönben, gyilkossági perre várva lejegyezte, mit tett, és hogy azok az elméletként lelkesen tárgyalt, felszabadító tanok hogyan valósultak meg a gyakorlatban.5 Az eredmény ritkán ilyen véres, de a világot és az egyént érintő események is egy eszme képezte tenger vizén lebegnek. Kambodzsa gyilkos mezőit a párizsi filozófiai viták szülik.6

Létezésünk abszurditása, amelyet az értelmiségi és művészi elit nemzedékeken át örökített, most az embertömegekre omlik. Modern formájában az értelmiségiek egy igen szűk körében bukkant fel a 18. század végén, a 19. század elején. A 19. század során, illetve a 20. század elején a különböző képzőművészeti ágak átmenetileg visszaszorították, sőt bizonyos mértékig hasznosították is. Nagyszerű irodalom, zene és festészet alakult ki, lényegében válaszként a szellemi válságra, amelyet az eszmékben bekövetkezett roppant változások idéztek elő. A képzőművészet azonban a 20. század közepére megadta magát az abszurditásnak: miután rövid időre legitim esztétikai kategóriává tette a „jópofát”, hagyta, hogy a „jópofa” és az „elmés” hamar elcsépeltté váló megoldásai eluralkodjanak a művészetben.

A jópofa, akárcsak az elmés, rendelkezik bizonyos esztétikai lehetőségekkel (épp úgy, ahogy a szex és az erőszak), de ezek nagyon limitáltak. Picasso a legismertebb és a legzseniálisabb példája annak, hogyan lehet jól használni, és hogyan süllyed el. Viszont amint azt ma már tudjuk, rengeteg ember lehet jópofa és elmés, akinek egyáltalán nincs képessége vagy érzéke a művészethez. Ma ők mint alkotók és fogyasztók foglalják el a popkultúra területét, amely gazdasági vállalkozásként működik, és csak véletlenül, nagy ritkán van köze a művészethez. A műtárgyakat ma már általában „termékként” emlegetik, és csak akkor kapnak hírértéket, ha képtelenül nagy összegért eladják, esetleg ellopják őket. A művészetet úgy nyeli el a populáris művészet, „pop art”, ahogyan a sportot a hivatásos „sport”, aminél kevés nagyobb önellentmondás létezik. Az abszurditás tarol, és a zűrzavarban még jól is néz ki.

Jelenleg a populáris „művészet” és a média révén százmilliókhoz jut el az élet állítólagos abszurditása, amelyet korábban az elit zseniális eszközökkel és kemény munkával tudott csak megragadni. Ma könnyen utat talál hozzánk a Simpson család sorozaton keresztül, valamint az orvosokat, ügyvédeket, rendőröket szerepeltető, végtelenített sitcomokon és szappanoperákon, illetve a hírműsornak nevezett, bizarrul összeválogatott és egymás mellé rendezett elemeken keresztül. „Maradjanak velünk!” – utasít a média, mi pedig átadhatjuk magunkat a szakadatlan zavar és az abból fakadó csüggedés állapotának.

Tolsztoj útja

Lev Tolsztoj Gyónás című műve talán az elmúlt két évszázad legfontosabb szövege sanyarú helyzetünk megértése szempontjából. A modern hitetlenség dogmái megragadták a szerző orosz értelmiségiekből, művészekből és a felső tízezer tagjaiból álló körét, lassan kikezdve életének alapjait. E dogmák szerint csak két dolog valós: a részecskék és a haladás. „Miért élek én?” – kérdezte, mire a következő választ kapta: „A végtelenül nagy térben, a végtelenül hosszú időben végtelenül kis részecskék végtelen bonyolultságban folytonosan változnak, és ha majd megérted e változások törvényeit, akkor megérted, miért élsz.” (27. o.)7

„Te csupán valaminek egy véletlenül összetapadt csomója vagy – folytatódik a történet. – Ez a csomó rothad. A csomó ezt a rothadást nevezi a maga »életének«. Ha a csomó szétmállik, akkor vége szakad a rothadásnak, és minden kérdésnek.” (31. o.)

Ez a „csomó” azonban a haladásról álmodik: „Korunk művelt embereinek többségében… a hitet a »haladás« szó fejezte ki. Akkoriban még azt hittem, hogy ez a szó jelent valamit. Akkor még nem értettem, hogy ha én – akit mint minden élő embert, gyötör a kérdés: hogyan éljek derekabbul – azt válaszolom: a haladásnak megfelelően kell élni, akkor ugyanazt mondom, amit a csónakban ülő, hullámok és szél sodorta ember a számára legfőbb, sőt egyetlen kérdésre: »Merre tartsak?« – a kérdésre nem felel, hanem azt mondja: »Visz az ár valahová!«” (15. o.)

Tolsztoj kora óta nem történt előrelépés ezen a fronton. Ha belepillantunk a „valóságról” vagy a kozmoszról szóló, Carl Sagantól vagy Stephen Hawkingtól származó legelismertebb videók vagy könyvek tartalmába, láthatjuk, hogy minden a részecskékről és a haladásról szól. Az utóbbi évek legjobb anyaga a PBS csatorna A glorious accident [Egy csodás véletlen] című sorozata. Az egyetlen különbség Tolsztoj korához képest, hogy – mint láttuk – a „tudományosnak” nevezett hit mindenki számára könnyen elérhető.

Ez pedig valóban nagy különbség. Tolsztoj akkor kezdte összeszedni magát, amikor rájött, hogy „én a hozzám hasonló néhány száz emberrel nem vagyok az egész emberiség, és hogy én még nem ismerem az emberiség életét” (42. o.). Megfigyelte, hogy emberek tömege – a parasztok – a legnyomorúságosabb körülmények között is megtalálták az élet értelmét, sőt a szépségét is. Ők nem hallottak „részecskékről és haladásról”. Ez azonban ma már lehetetlen. A parasztok folyamatosan fogyasztják a médiát. Ma már nincsenek parasztok.

Szlogenekbe fulladva

Az intellektuális értelmetlenség fátyla életünk minden vetületét beborítja. Elárasztanak az események, tárgyak és „információk”, túlterhelnek, lehetőségekkel és veszélyekkel zavarnak össze, amelyekkel többnyire fogalmunk sincs, mit kezdhetnénk.

Reklámok, klisék, politikai szlogenek és magasröptű intellektuális pletykák zsúfolják túl szellemi és lelki terünket. Elménk és testünk úgy szedi fel őket, mint sötét öltöny a szöszt, ott díszelegnek rajtunk. Önszántunkból ékesítjük magunkat üzenetekkel, a pólónkat, a sapkánkat, még a nadrágunk ülepét is. Annak idején országos kampányt indítottak az autópálya melletti hirdetőtáblák ellen, pedig azok a közelébe sem érnek annak, amit ma a testünkön viselünk. Elmerültünk a születéstől halálig, faltól falig érő néma és kevésbé néma „zajban”.

Hát nem furcsa, hogy egyesek hajlandók kereskedelmi védjegyeket viselni a pólójukon, sapkájukon, cipőjükön, hogy megmutassák, kik is ők? Gondoljunk csak bele, hogy olyan világban élünk, ahol kisgyerekek azt éneklik: „Bárcsak [egy bizonyos fajta] virsli lennék! Igen, legszívesebben azzá változnék. Mert ha [az a bizonyos fajta] virsli lennék, mindenki szerelmes lenne belém.”

Gondoljunk bele, mit jelentene, ha virslik volnánk, vagy ha valaki úgy szeretne minket, ahogyan a hot dogot „szereti”. Képzeljük el a világot, ahol a felnőttek dollármilliókat fizetnek azért, hogy gyerekek ezt a dalt énekeljék a „reklámban”, és ahol a felnőttek százmilliói, sőt milliárdjai semmi kivetnivalót nem találnak ebben! A mi világunkról beszélünk. Ha hajlandók vagyunk virslivé változni, hogy szeressenek, akkor mi mindenre lehet még rávenni minket? Csoda, hogy járványszerűen terjed a depresszió és egyéb mentális, érzelmi diszfunkciók? Most pontosan ki repül fejjel lefelé?

A múlt széttöredezett bizonyosságainak zűrzavarában egyre vágyakozunk valami jó, valami helyes után, elfogadás és iránymutatás után, ezért olyan népszerűek a lökhárító-matricák, a testgraffitik, az ajándékboltok kincsei, hiszen fejre állt világunkban mély igazságnak tűnnek, pedig semmi értelmük: „Állj ki a jogaidért!” – milyen jól hangzik! Vagy: „Már az oviban megtanultam mindent, amit tudnom kell.” Esetleg: „Tégy jót véletlenszerűen, és teremts szépséget értelmetlenül!” És így tovább.

Az efféle kijelentésekben mindig van egy morzsányi igazság, de ha ténylegesen ezek köré próbáljuk szervezni az életünket, nagy bajban leszünk. Száznyolcvan fokos fordulat a rossz irányba. Ennyi erővel Bart Simpsonra vagy Seinfeldre is felépíthetnénk az életünket. És ha azt mondjuk: „Állj ki a kötelességeidért”, vagy „Nem tudom, mit is kellene tudnom, ezért teljes elmémet és erőmet arra fordítom, hogy rájöjjek” (gondoljunk csak a Példabeszédek 3,7-re vagy a 4,7-re). Esetleg: „Tégy jót rendszeresen és céltudatosan, és teremts szépséget értelemmel!”

Ha ezeket ültetjük át a gyakorlatba, azonnal igazságot, jóságot, erőt és szépséget hajtanak az életünkben, mégsem látjuk őket üdvözlőkártyán, plaketten vagy lökhárítón sehol. Az emberek nem látják bennük az értelmet. Ami igazán mélyenszántó, azt butaságnak, banálisnak tartják, vagy ami még rosszabb, unalmasnak, míg ami valóban buta és banális, azt mélyenszántónak. Ilyen, amikor fejjel lefelé repülünk.

A jópofa bölcsességek lelkünk igazán mély, félelmetes szükségeiről árulkodnak, erre reagálnak a maguk zavaros módján. Érzékeljük a felszín alatt megbúvó zavart, sőt a zavar, a sutaság enyhén kellemesnek, életszerűnek hat. Miért állnánk ki a jogainkért, ha szinte senki sem áll ki a kötelességeiért? A jogainkkal semmire sem megyünk, ha mások nem vállalják a kötelességeiket. És vajon valóban az óvodában tanuljuk meg, hogyan csábítsuk magunkhoz az embereket, hogyan gazdagodjunk meg a könyveinkből, amelyekben azzal nyugtatjuk az olvasót, hogy már most tud mindent, ami a jó élethez kell? És mégis, hogyan tegyünk jót véletlenszerűen? Természetesen sehogy. A véletlenszerű néha betalál, de ami céltudatos, az biztosan nem véletlenszerű. És szépséget sem teremtünk értelmetlenül, mert ami szép, az sohasem abszurd. Semmi sem értelmesebb a szépségnél.

Az efféle klisék csak azért ragadnak meg minket, mert ott kísért a gondolat az intellektuális magasságból, hogy az élet valóban abszurd, így egyedül az hozhat enyhülést, ha jópofák vagy elmések vagyunk. Korábban a magánházakban és a középületeken komoly, belső kétségtől mentes, bátorító, könyörgő és áldó szavakat függesztettek a falra vagy faragtak kőbe és fába. Az a világ azonban elmúlt, „Jópofizz vagy meghalsz” – így szól ma a törvény. Az őszinteséget csak elmés őszintétlenség formájában fogadják el. Ez ordít a ruhákat és az üdvözlőkártyákat borító graffitiről, a konkrét „üzenet” lényegtelen.

Mégis muszáj cselekednünk. Életünk rakétája kilőtt, a cselekvés örök. Akivé válunk, örökké azok leszünk. Az abszurditás és a jópofaság arra jó, hogy kuncogjunk egy sort, vagy elmélkedjünk rajta, de terük élhetetlen tér. Menedéket nem nyújtanak, irányt nem mutatnak az emberlét felé.

Kiadja a

Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

és a Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány

1135 Budapest, Béke u. 35/B

Telefon/fax: 1-350-7201

E-mail: info@kiakonyvek.hu

Internet: www.kiakonyvek.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Monty Taylor

Felelős szerkesztő: Szommer Hajnalka

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

A borító Pierre-Joseph Redouté: Plum Branches Intertwined című festményének felhasználásával készült.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License