Sasha Marianna

Salzmann

AZ EMBERBEN
LEGYEN SZÉP MINDEN

FORDÍTOTTA

GYŐRI LÁSZLÓ

Sasha Marianna

Salzmann

AZ EMBERBEN
LEGYEN SZÉP MINDEN

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sasha Marianna Salzmann: Im Menschen muss alles herrlich sein

Copyright © Suhrkamp Verlag Berlin 2021

Hungarian translation © Győri László, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 377 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Fodor Zsuzsa

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A fordítás a Goethe Intézet támogatásával készült.

A fordító munkáját az S. Fischer Stiftung is támogatta.

Minden kitalált történet valós eseményről szól.
És ahhoz, hogy hiteles legyek, tévednem kell.

KACSÁZÁS

Természetesen tudni akartam, mi történt. Hogy egyáltalán mi történt, mielőtt Edit összeverték az udvaron. A füvön feküdt, a haja fakó volt, és piszkos. Anyám mellette térdelt, Lena néni pedig ordított velük. Mindhárman gesztikuláltak, mintha szellemeket próbálnának elűzni. Ahogy megláttak, sírva fakadtak, egyik a másik után, mint egy matrjoska baba: egyikük könnyei a következőében folytatódtak, és így tovább. Anyám kezdte, aztán a többiek is sorra rázendítettek, jajgatókánonná álltak össze, nem is tudtam megkülönböztetni, melyik hang melyiküktől származik.

Jó, az teljesen világos, hogy a hosszú mosolyszünet után az anyám szemét miért futották el a könnyek, amikor meglátta, hogy ott állok, de Edinek és Lena néninek nyilván valami baja volt egymással. Anya és lánya, egyikük a földön feküdt, mintha a másik árnyéka volna. Ha máshogy nézzük, akkor az egyik olyan volt, mintha a másik lábából nőtt volna ki, mint valami cserje, amelyiknek letörtek az ágai. Lena nénin zöld nadrágkosztüm volt, úgy lötyögött a testén, hogy alig ismertem meg. Én valaha az ő lánya rugdalózóit hordtam, az ő konyhaasztalánál írtam meg a leckéimet és magoltam a vizsgáimra, hozzá csengettem be az éjszaka közepén, ha már nem bírtam ki otthon, de ez olyan régen történt, hogy egy percig nem is voltam biztos benne, hogy tényleg Lena néni az, aki a földön összekucorodott gyereknek rikácsol: – Mit kódorogsz itt kint, mi a fenét művelsz? – Edi romosnak tűnt, de biztosan nem volt részeg, mindenesetre halál komolyan azt állította, hogy a panelházak közötti udvaron zsiráfot látott. Az állat állítólag ott sétált, legelészett, aztán bekukucskált a környező házak ablakain. Persze lehet, hogy ez itt kelet, de azért, amennyire tudom, zsiráfunk nincs, ilyen állat nem él errefelé. Edi már rég nem járt itt, látszott a haján, a cuccain meg különösen. Vele amúgy azelőtt sem volt sok dolgom, akkor sem, amikor még otthon lakott a szüleinél, holott az ő konyhaasztaluknál írtam a leckémet. Túl kicsi voltam hozzá, ráadásul be se tette a lábát a konyhába, mondjuk hogy kenjen magának egy kenyeret vagy odategyen egy teát, ha náluk voltam. Az ajtaján volt egy tejüveg betét, amin keresztül láttam, amikor nappal vagy este fel-le kapcsolgatta a lámpát, fel-le, fel-le, teljesen értelmetlenül. Egyszer betört az üveg, akkor csak néhány hegyes üvegdarab meredezett a keretben, senki sem mondta, hogy mi történt, én se kérdeztem, és nemsokára pótolták az üveget, mintha mi sem történt volna. Edi akkoriban nem volt különösebben feltűnő jelenség, fekete haj, fekete farmer, fekete póló. Ha ma találkoznék vele az utcán, simán elmennék mellette, azóta olyan tarkán öltözik. Most csak azért ismertem meg, mert ott állt mellette az anyja, és ordított vele. És mert az anyám próbálta elsimítani a veszekedést. A vádaskodás újabb és újabb köre kezdődött, Lena néni rámordult anyámra: – Miért titkolózol előttem… nem tudod…? –, anyám pedig azt válaszolta: – Senkinek semmi köze hozzá, ha meghalok. – Hülye időpont ahhoz, hogy beszálljak a beszélgetésbe, anyám egy mondat kellős közepén tartott, amikor a tekintete megakadt rajtam, aztán hirtelen teljesen megdermedt, mintha megrepedt volna az idő. Katt. Ő engem néz, én őt nézem. Megőszült, és mintha összetöpörödött volna, bár igyekezett csinosan kinézni. Festi a haját, jó ideje már, a buli elején még biztosan rendesen meg volt fésülködve, de mostanra összekócolódott, és látni lehetett haja ezüstös tövét. A szeme alatt táskák türemkedtek ki, de ez attól is lehetett, hogy fölé magasodtam, és ebből a perspektívából mindenki furcsán néz ki. Kicsinek tűnt, a választéka mellett ráláttam a kezére, és a tenyerén a vonalakban megült a piszok, feltehetően megpróbálta talpra állítani Edit. Nem lepett meg, hogy a városban van, Lev bácsi megsúgta, hogy anyám is eljön az ünnepségre a zsidó hitközségbe, Lev bácsi tehát hivatalos küldetésben járt, hogy közölje velem a hírt, és hogy békülésre szólítson fel, ünnepélyes családegyesítésre, tiszta ingben jött, duzzadó orrcimpával, és a legjobb szándékkal, de csalódást kellett okoznom neki. Látva kísérlete kudarcát, megpróbált bennem lelkiismeret-furdalást kelteni, az ember mégsem szakít a tulajdon anyjával, szeretni tartozik, függetlenül attól, hogy mi van, én viszont azt gondolom, hogy sem szeretnem, sem nem szeretnem nem kell, ő az anyám, és kész, ehhez nincs mit hozzáfűzni. Ez van, ezt kell szeretni. Azon az estén egyszerűen csak kint voltam, néztem az esti sétálókat, semmi különös. Szürkületkor megváltozik az utcák szaga, olyankor savanykásabb, szeretem, de azon az estén égett cukorszag volt, kiáltásokat hallottam, és gondoltam, megnézem, mi van. Először örültem, hogy nem az anyámat verték meg, nem ő fekszik ott a fűben, aztán észrevettem, hogy ennél többet nem érzek. Élj! Hagyj békén! Nemrég még valami kis tűz lehetett itt, egy halom égett papír mellett álltunk, madzaggal összekötött, hullámosra gyűrődött kötegek, az egészet belepte a korom, egész szép, tulajdonképpen, azt hiszem, kóla-, keserű karamellszaga volt, csiklandozta az ember orrát, Lena nénire rájött a tüsszögés. Bárki is akart volna valami kis pikniket rendezni itt, a házak között, elkergették, vagy valami másért kellett gyorsan odébbállnia, a két nőből nem lehetett kiszedni, hogy Edinek mi köze volt ehhez, és hogy a fél zsidó hitközség miért lóg a második emeleti ablakban, és miért bámul le ránk. Mindketten sírtak, de vigyáztak, nehogy gyengének mutatkozzanak. Tipikus szocialista magatartás: ha dúlnak benned az érzelmek, ország-világnak megmutatod, mennyire meg vagy sértve, de közben igyekszel uralkodni magadon. Álltunk, körös-körül, az erkélyek korlátjain mindenütt ugyanaz a zászló lobogott, mintha a lakók különben elfelejtenék, hol vannak, ha ezt a darabka textilt nem fújná a szél. Ez főleg azért vicces, mert a zászlók tulajdonosai közül sokaknál, legalábbis az ismerőseim közül, a rácson lobogó zászlónak a világon semmi köze nincs az útlevelükön lévő címerhez. Hármuk közül senki sem akart visszamenni a partira, és az udvaron sem maradhattak, az egyikük ott feküdt mocskosan, sápadtan, összeverve, totálkárosan, a másik ott állt kisírt szemmel, aztán ott volt még az anyám is, kócosan, amint éppen azt állítja, hogy senkinek semmi köze hozzá, ha ő meghal. Megkérdeztem, nem akarják-e rendbe hozni magukat nálam. Úgy éreztem, a leghelyesebb, ha felajánlom, fújják ki magukat a konyhaasztalomnál. Sietős léptekkel, szótlanul mentünk, mintha attól félnénk, hogy valaki követ minket, a cipőtalpam nyikorgását is hallottam az aszfalton. Ahogy hazaértünk, Lena néni rögtön a mosogatóhoz rohant, a hideg víz alá tartott egy rongyot, és Edi homlokára tette. Én megnyomtam a vízforraló gombját, és úgy tettem, mintha nem venném észre anyám tekintetét, azt, ahogy tágra nyílt szemmel mustrálja a kanapémat, pillantása minden egyes hajlaton elidőzik, mintha megpróbálna mindent az emlékezetébe vésni. Most először járt nálam, és még a földön heverő, nyitott chipses zacskókat is gyengéden nézte. Nem törődtem a hanggal, amely a fejemben azt sziszegte, hogy a lakás piszkos, kicsi és sötét. Az egyetlen szabad falon egy hatalmas Path of Exile-poszter lógott, rajta sötét ég és fröcskölő vér. A billentyűzetem mellett hagyott chicken wingsből barbecue-szósz szaga áradt, a függönyök be voltak húzva, a számítógépem be volt kapcsolva, a képernyőn emberek lőtték halomra egymást, a tüdőm megtelt a ventilátor zúgásával. Egy darabig egy szót sem szóltunk. A tea felszínén láttam, hogy a mama keze remeg, hullámzott, mintha apró kövek kacsáznának rajta, de az arca nyugodt volt, a szeme pedig tágra nyílt, mintha nem is hinné, hogy engem lát. És én sem hittem neki. Hogy engem lát. Senkinek sem lehet a szemére vetni, hogy nem hős, mondta utolsó veszekedésünkkor, bár lehet, hogy nem is ez volt az utolsó; veszekedéseinknek, a bántások e soha meg nem szakadó láncolatának nem volt se eleje, se vége. Még csak vádak sem hangzottak el, egyszerűen csak kiabáltunk. De arra nem akart válaszolni, hogy ha egyszer senkinek sem lehet a szemére vetni, hogy nem jobb annál, mint amilyen – miért várja el tőlem, hogy olyan legyek, amilyen nem tudok lenni. Semmire sem akart válaszolni. Vagy nem tudott. Tőlem pedig nem kérdezett semmit, most sem. Ott ült ezüstös vörösbükk szín hajával, mellette a sápadt Edi és smaragdzöld anyja, mindhárman ingatták a fejüket, alig láthatóan, olyan volt, mintha hullámok futnának át a vállukon, mintha áram folyna fel a nyakukon. A kihűlőfélben lévő tea felszínén változatlanul kacsáznak a kavicsok, hol gyorsabban, hol lassabban, nagyság szerint, még egyet ugranak, aztán elsüllyednek. Igyekeztünk, beszélgettünk egy kicsit, napjaink koordinátáiról kérdeztük egymást, egészen óvatos szavak, ügyetlen tánclépések, de egészében tök rendben volt.

I.

Vidám arcok lenyomata a tenyeremben.
A hetvenes évekbeli nők és férfiak
holt bolygókként világítják be a nyári levegőt.

Szerhij Zsadan: Antenna

A HETVENES ÉVEK: LENA

A fal közelről zöldnek látszott, de Lena tudta, hogy ha csak egy lépést hátrálna, látná a tapéta csíkjait és mintáit, a padlótól a mennyezetig egymást keresztezve fölfutó, fekete, virágszárakat ábrázoló vonalakat, de nem nézett föl. Anyja a fülénél fogva cibálta, és pontosan ide állította. Egy zöld foltot nézett, semmi más nem volt ott, és a semmitől megfájdult a szeme. Unatkozott és pisilnie kellett, de mindenekelőtt unta magát, de inkább hagyta volna, hogy szétrepedjen a hólyagja, mint hogy akár csak egy szót is szóljon. Bepisilni nem fog, ahhoz már nagy, nemsokára iskolába megy, és bőgni sem fog, ezt a szívességet nem fogja megtenni az anyjának. Különben is tudta, hogy mindjárt hazajön apa, aki majd megmenti. Kiabál majd egy sort az anyjával, amiért kiabált Lenával, ő pedig mindent meggyón az apjának, és míg a szülei veszekszenek, neki lesz egy szabad estéje, talán kimehet Jurijhoz, vagy ha nem, lapozgathatja azt a könyvet, amit apja hozott neki. Meg volt győződve róla, hogy tud olvasni. Bár még nem minden betűt ismert fel a papíron, de ha apja megkérdezte, mi áll ott, metszőfogát a nyelvébe mélyesztette, szemét összehunyorította, és majdnem mindig eltalálta. És apja sose hazudna neki, végeredményben tanár. Nemsokára ő is iskolába megy, és akkor ő is le tudja majd írni a nevét, meg el tudja olvasni a többi gyerekét, és a különböző állatfajokat és mindenféle madarakat, amikről tudta, hogy a szárnyuk szélén lévő cikcakkok és a csőrük íve alapján lehet megkülönböztetni őket, meg talán egy pár más szót is. Várta az iskolát, végre nem lesz olyan unalmas, és nem kell annyit egyedül lennie, mert az anyja folyvást csak a vegyi gyárban utasítgatja az embereket, hogy csinálják ezt vagy azt, apja meg egyik osztályból a másikba járkál – talán többet lehet majd vele, ha már iskolás lesz, elképzelhető.

Lena az alsó ajkába harapott, mert észrevette, hogy meleg folyadék csöpög a nadrágjába, az ökle begörcsölt. Eltört egy csészét, de nem szándékosan, és ezt az anyja is tudta. Lena azért vette kézbe, mert olyan szép volt, az egész kétszobás lakásban semmi sem volt hozzá foghatóan szép, és mert veszélyes volt hozzányúlni, vigyázni kellett, nehogy valami baja essék. Vékony, hideg porcelánból készült, a fülének olyan ívelt volt a formája, mint a papa fülének – alul öblösödő, fölfelé hegyesedő –, kék hálóminta díszítette, ezt hatszögletű arany hurkok törték át, amelyek úgy csillogtak, mint a halak pikkelyei. A szélein alul és fölül finoman festett minta volt, mintha a csésze egy aranyfonállal lenne összevarrva, és Lenának abszolút világos volt, hogy ebből a csészéből soha senki nem ihat. Szobadíszként állt egy faunfigura mellett, amelyhez Lena hozzá sem akart érni, mert az ujjai porosak lettek volna tőle, és mert félt a szőrös kecskelábától meg a patájától a lábfeje helyén. Lena nem volt benne biztos, hogy valóban létezik-e ilyen állat, és hogy találkozhat-e vele az erdőben. És hogy tényleg mindegyiknek görbe sípja van-e, amelyet azért fújnak, hogy magukhoz csalogassák a gyerekeket, és hogy tényleg görbe szarv nő-e a fülük mellett, hogy gyerekeket nyársaljanak fel vele. Lena igyekezett nem ránézni a figurára, valahányszor csak elment a tálalószekrény előtt. A csészét viszont muszáj volt időnként kézbe vennie. Kecses volt, és csillogó, mint a mama ékszerei, amelyekhez aztán végképp nem fért hozzá, mert az ékszeres doboz egészen magasan volt, legfelül a szekrényben, és egyáltalán nem kell hogy érdekelje őt, anyja szerint. A csésze eltörött, Lena nem is tudta, hogyan, amikor pedig nem is csúszott a keze, Lena csak a sikolyokra emlékezett – először a sajátjára, aztán az anyjáéra, és a fájó fülére, most meg itt a tapéta, amit órák, napok, egy örökkévalóság óta bámult. Mivel olyan görcsösen igyekezett, nehogy bepisiljen, nem hallotta meg, amikor hazajött az apja. Most mondatfoszlányok szűrődtek be az előszobán át a konyhából.

– A leningrádi porcelánt...

– Ez pedagógiailag helytelen...

– Fütyülök a pedagógiádra...

– Én vagyok a tanár...

– Én meg az anyja vagyok...

Az apja kudarcot vallott. Lena még erősebben ráharapott alsó ajkára, és felszegte a fejét. Észre se vette, hogy előrebukott a mellére. Tekintetét egyenesen az előtte lévő tapétára szegezte, és megpróbált a nagymamájára gondolni. A mama anyja biztosan kiszabadította volna ebből a helyzetből, ő nem volt olyan puha és meleg, mint az apja, gyakran mondott ellent a mamának, és erős és tiszta hangon beszélt, pont úgy, mint a lánya. Néha, amikor egymással beszéltek, mondataik ostorcsapásokként csattantak. És anyja ostorcsapásai most az apjára irányultak, az apja meg egyre inkább elcsendesedett, egyre halkabb lett, úgyhogy Lena már egyáltalán nem is hallotta a hangját, pedig közvetlenül a fal mellett állt.

Nemsokára úgyis jön érte a nagymama és elviszi magához, előttük a nyár, ami egyet jelent Szocsival és a stranddal, és a korhadásszagú városszéli házzal, és a mogyorófákkal, amelyek ágait Lena lerázza. És egyszer, legalább egyszer ő maga is felmászik, és a nagymamája először csípőre tett kézzel kiáltozza majd a nevét, aztán lerázza Lenát is az ágakról, mint egy mogyorót. Egész nyáron távol a mamától. De nem most, a nagymama még sokáig nem jön. Még napokig vagy hetekig is várni kell, Lena a nadrágjában valami forróságot érzett.

Apja a lelkére beszélt, az arca egészen közel volt Lena füléhez, a kislány érezte a melegét, de nem mozdult, állt nedves nadrágban és nedves arccal, nem szólt egy szót sem, és eltolta apja kezét a válláról. Csak akkor sóhajtott nagyot, amikor apja leguggolt mellé, és megkérdezte, nincs-e kedve a hétvégén elmenni vele, csak kettesben, az újonnan megnyitott gépipari múzeumba, ahol a legkülönbözőbb gőzgenerátorokat és gázturbinákat lehet látni. Az apjára sandított. Apa megint borostás volt, reggel, amikor elment hazulról, fénylett és uborkásvíz-szagú volt az arca, most viszont fekete pontokkal volt tele, és vonatszagú volt. Homlokán összeragadtak a tincsek, mosolygott, és kezével először Lena szemén simított végig, aztán a sajátján. Finom ráncokkal átszőtt bőre alatt vastag erek futottak az ujjperceitől a csuklójáig, Lenának tetszett, ahogy ezek kidudorodtak és belesimultak a bőrbe, de leginkább a kerek, apró sötétbarna pontok sokaságát szerette, amelyekkel tele volt hintve a kézfeje. Apja egyik kezén a pöttyök madárrajra emlékeztető mintát alkottak, amely az ujjaira is kiterjedt, és amikor apa elvitte Lenát a múzeumba, és a képeket mutogatta, Lena a falak helyett inkább az anyajegyeket nézte, ahogy a mozdulatoktól függően összefutottak és megint széttartottak. Éltek, és sokkal érdekesebbek voltak, mint a bekeretezett, komoly tekintetű emberek és a pasztellszínű tájak, amelyek távolinak tűntek, apja keze viszont közel volt, és Lena időnként meg is fogta. Néha egyszerűen csak elégedettséget érzett, amikor apa karja ingaként lengett az arca mellett.

A múzeum és a képek amúgy is mindig csak ürügyül szolgáltak, hogy eltűnjenek otthonról, sétálni menjenek, fejüket hátrahajtva az eget bámulják, valami más szagot is érezzenek, ne csak a konyhaablak deszkáján, befőttesüvegben erjedő kvászét, de a Technikai Múzeum, a legkülönbözőbb gépekkel, természetesen egészen más eset volt. Igazi cél, nem csak ürügy. Apja éppen arról mesélt, hogy talán egy igazi régi repülőgépet is látni fognak, de Lena nem bírta tovább, apja még be sem fejezte a mondatot, elszaladt mellette, be a fürdőszobába, és bevágta az ajtót.

Amikor végre ott ült a vécén, és megkönnyebbüléstől bizsergő lábával kalimpált, csillogó csavarokat, hatalmas fúrókat, marógépeket és fűrészeket képzelt maga elé, amiket nem saját városából ismert, Szocsiban látott ilyeneket, ahol a fűrészpor mindenütt hegyekben áll, azok között szokott hancúrozni Artyommal és Likával. Mindkettejüknek hosszú, fekete haja volt, de a tincseikbe beleragadó fűrészpor miatt csaknem olyan szőkéknek tűntek, mint Lena. Úgy rázták meg magukat, mint a városban kóborló kutyák, a halmokon egyensúlyoztak, és föl-fölvisítottak, amikor a szemükbe ment a por. Az út szélén felhalmozódott fareszelék mindenbe beleette magát – az ember fejbőrébe, a szájába, a zoknijába. Lena Szocsiban egyedül bandázhatott a barátaival, legalábbis ott a mogyorós telepen, ahol a nagymamája lakott.

A nagymama esténként, lefekvés előtt végigkergette Lenát a házon, és megpróbálta kirázni belőle az utolsó fűrészporszemeket is, Lena visongott gyönyörűségében, levette a bugyiját, és a feje fölött pörgette. Nagymama elkapta, felemelte a magasba, és miközben szentségelt a padlót borító sárgásfehér por és a sok faforgács miatt, amit Lena behozott, és most belepte a házat, szorosan magához ölelte.

Nagymama keze érdes volt Lena csupasz bőrén, mert Szocsiban a hőségtől minden érdes lesz. És a mogyorótól. Lena keze mindig viszketett, amikor a barnára érett gömbökről le kellett tépkednie a leveleket, mielőtt az egyik zsákba dobta volna őket. A zsákok majdnem akkorák voltak, mint Lena, a csipkés szélű leveleket, amelyek tölcsérként zárták magukba a mogyoróhéjat, nehezen lehetett lehántani, de Lena rá se rántott, hogy viszketnek az ujjbegyei, mert tudta, hogy egy-egy ilyen nap végén a nagymama kiviszi a vízparti promenádra, amelyről fehéren csillogó utak vezettek a kávézókhoz, ahol a kék és tarka kockás napernyők alatt ünneplő ruhás emberek üldögéltek. Lena nem tudta, hogy mit ünnepelnek, üdítőt ittak és újságot olvastak, időnként megigazították az övüket és szalmakalapjukat, ügyet sem vetve asztalszomszédaikra, némelyikük dohányzott, mások az eget bámulták a szállodatetők fölött. Estig le sem vették a napszemüvegüket, és néha még a lámpafényben is megcsillantak a szemüvegkeretek. Úgy festettek, mint akiknek soha nem kell dolgozniuk, mogyorót szedniük, soha sehová nem kell sietniük, ücsörögtek csak egyenes háttal, vagy nyomatékosan álmodozó arckifejezéssel sétálgattak.

Lena kinevette őket lassúságuk miatt, miközben elszaladt mellettük a vattacukorárushoz vagy a körhintához, de többnyire nem a ringlispíl valamelyik műanyag állatának nyergébe akart felülni, hanem a vattacukor felé nyújtogatta a kezét, és aztán a nagymama hurkapálcikáját is ő tartotta, amíg ő a vádliján felgyűrte a nadrágszárát, és a sajátját is feltűrte térdig. Szandáljukat a táskájukba dugták, és mezítláb lementek a homokhoz vezető lépcsőn. Ácsorogtak a vízben. Lena egyenként mozgatta a lábujjait, érezte, ahogy a víz csiklandozza ujjai közét, és amikor végeztek a vattacukorral, ragacsos kezüket a Fekete-tengerbe mártották.

A furcsán lelassult nyaralók némelyikét Lena már a vonatban felfedezte, amikor a nagymama elhozta otthonról, hogy együtt töltsék a nyarat. Mivel a kerekek zakatolásától bizsergett a lába és a keze, fel-le mászott, fel a felső ágyra, majd onnan le, az ülésre, míg a nagymama sorban állt ágyneműért a kalauznál. Hangyaként mászkált négykézláb a huzat nélküli matracokon, kikandikált az ablakon, hogy mikor jönnek végre a fák, vagy még mindig a hatalmas gyárkolosszusokat látni-e, amelyek kéményébe mintha ferdén beleakadtak volna a füstfelhők. A nagyanyja azt ígérte, ha csöndben marad, kap egy üveg cukrozott tejet, de a mozgóárus még nem járt arra a folyosón a nyakba akasztott tálcájával, és nagymama sem ért még vissza. Lena hallotta a szomszéd fülkéből a teáscsészék csörgését, az utasok nevetését. Ujjaival, mint egy hangszer húrjain, végigsimított a falra erősített poggyászhálón, megtapogatta a jegyeket, amelyeket nagyanyja bedugott a tartóba, és a hosszú színes csíkot bámulta, ami Gorlovkából maradt.

Az utasok közül néhányan már a vonaton is vasalt, háromrészes öltönyt és lágy esésű ruhát viseltek. A fülkeajtó előtt, amelyet a nagymama nyitva hagyott, egy tojáshéjszín kosztümös nő hajolt ki a lehúzott ablakon, Lena nem láthatta az arcát, de érezte cigarettája szegfűillatát, vörös ajkakat képzelt hozzá, széleset, amilyen a békának van, és tüskeszerű szempillát. A nő ott maradt az ablaknál, akkor is ott állt, amikor a nagymama egy halom lepedővel és paplanhuzattal átnyomakodott mellette, és ahogy a nő megfordult, hogy egy kis helyet adjon, a szája olyan volt, mint egy szilva, keskeny és sötétlila, úgy volt kifestve, ahogy Lena anyja sosem festette volna magát, de ez a nő nyaralni ment, amit Lena anyja sosem tett, legalábbis Lena soha nem látta, csak azt tudta, hogy az anyja néha még hétvégén is bement a vegyi- művekbe. Talán néha ő is kisminkelte magát így, mielőtt elnök lett belőle. De úgy igazán nyaralni Lena se volt még soha, ő is csak dolgozni ment, segíteni a nagymamájának, megrázni a mogyorófákat, és ez büszkeséggel töltötte el.

Nagyanya és unokája kétszer egy héten kiállt a mogyorótelep túlvégén lévő buszmegállóba, amelyet nem tábla jelzett, hanem egy nagy csapat ember – asszonyok és gyerekek, áruval, jó nehéznek látszó, legalábbis Lena úgy gondolta, többnyire mogyoróval, de mindenképpen saját kiskertjeikben termett dolgokkal megpakolt zsákokat cipelve. A maga öt évével még mindig csak a felnőttek övéig ért fel, amelybe a nők bőr levéltárcáikat dugták, úgyhogy neki jutott az a feladat, hogy a felnőttek csípője mellett elsőként furakodjon fel a buszra, és elfoglaljon egy ülőhelyet, lehetőleg az ablaknál, amelyen át a nagymamája beadta neki a mogyoróval teli zsákot. Nehéz volt felhúzni az ablakkeretek között, de – ez volt, amitől Lena a legjobban félt – a zsák eddig még sosem szakadt el. Akkor az egész munka kárba veszett volna, hiába szedték volna le és gyűjtötték volna össze, hiába viszketne az ujjuk, a mogyoró szanaszét szóródna a földön, a busz pedig nélkülük menne el. Úgysem fért fel mindenki, a jármű úgy nézett ki, mintha csak a fele ment volna el, a másik fele a pályaudvaron maradt volna, legfeljebb tizenöt embernek jutott ülőhely. A többiek az ülések között állva utaztak vagy megvárták a következő minibuszt, ami azt jelentette, hogy később érnek ki a piacra, és már nem marad nekik árnyékos hely, ahol felállíthatnák a standjukat. A zöldségük elfonnyad, a bőrük pedig leég.

A megállóban álló asszonyok arcán a bőr már reggel is naptól repedezettnek látszott, copfjukból kiszabadult egy-egy tincs, combjuk pedig tejfölszagot árasztott. Lentről úgy látszott, mintha a nők grimaszolnának, ahogy a valahol a távolban porba vesző út végét bámulták. Lena azt gondolta, hogy ő mindig mindenkinél korábban észreveszi a közelgő buszt, hiszen mi mással lenne magyarázható, hogy elsőként mindig neki sikerül feltennie a lábát a lépcsőre, amikor a busz megáll előttük? Amikor a mogyoróval teli zsákot is felrakták, és a nagymamája is leült a mellette lévő helyre, fészkelődött a helyén, és alig várta az estét, amikorra már mindenki rekedtre kiabálta magát, mindenkinek megtelik a bőrtárcája és kiürül a zsákja, összecsavarja viaszosvászon terítőjét, nedves tenyerével hátrasimítja és gumiba vagy kendője alá szorítja a haját. Ilyenkorra már az egész piac árnyékba borul és lehűl, a standok között széttaposott gyümölcs hever és néhány ráncos burgonya gurul ide-oda. Ilyenkor a nagymama egy rubelt nyomott Lena kezébe, és összepakolta a holmiját. Ez Lena saját keresete volt. Minden alkalommal egy egész pénzérme, egyik oldalon számmal, a másikon egy szakállas férfiprofillal, és ebből hívta meg a nagyanyját vacsorára. Korgó gyomorral, kezükben üres jutazsákkal a piacról egyenesen a városközpontba mentek, mindig ugyanabba az étkezdébe, egy magasba nyúló épület földszintjén, ahol Lena kitette a pénzét a pultra, és kért egy tányér pelmenyit, amit lerakott nagyanyja elé az asztalra. A tejfölt nem öntötték rá a húsos táskára, hanem a pohárból itták hozzá, így hűtötték le az őrlőfogaik között tartott forró húst és a nyelvüket.

Néha, ha a szomszédban születésnap vagy esküvő volt, és a település közepén lakomát rendeztek, az asztal, amire a grillezett és sült húsokat tették, olyan hosszú volt, hogy a környék összes gyereke elfért alatta. A nagymama elmagyarázta Lenának, hogy az emberek azért énekelnek, mielőtt megennék az állatokat, mert az megszenteli az ételt, és úgy különösen hatásos, ha az ember közben lehunyja a szemét és lehajtja a fejét. Lena nem énekelt együtt a többiekkel, de felnézett az egy pillanatra titokzatosnak és komolynak tűnő arcokban mormoló ajkakra, és ő is szeretett volna tenni valamit, úgyhogy megcsókolta az abrosz csücskét. Nagyanyja soha nem vitte magával a templomba, de gyakran vetett keresztet, amit Lena odahaza, Gorlovkában sem az anyjától, sem másoktól nem láthatott. Néha utánozta a mozdulatot, bár nem tudta, melyik irányba kell először mozdítania az ujjait, ami aztán kezének koordinálatlan táncába torkollt, amiért Lika és Artyom kinevette. Egyszer, amikor Lika szüleivel és Artyom anyjával felment a hegyekbe, evés előtt megpróbálta szabályosan összekulcsolni a kezét, és imádkozáshoz lehajtani a fejét. A felnőttek közvetlenül a folyóparton terítették le a takarókat, palackokat bontogattak, és leszúrták a grillrács lábait a homokba. Lena fél szemmel a barátaira sandított, és ő is mozgatta az ajkát, amikor mindenki hálát mondott az ételért, amikor pedig megették a saslikot, még egyszer hálát mondtak. Lika és Artyom, akik valamivel nagyobbak és gyorsabbak voltak Lenánál, felmentek a dombra, be az erdőbe, és ágakat nyomtak a kezébe, hogy azokkal védekezzen a viperák ellen. A füvet kell csapkodnia maga előtt, ne magára a kígyóra üssön vele, mondta Lika. Ha meg nem jön a kígyó, a bottal túrázhatsz, mint egy igazi úttörő, tette hozzá Artyom.

Lena minden nyáron, amit Szocsiban töltött, arra számított, hogy harapós és mérges állatokkal fog találkozni, amelyek ellen védekeznie kell, vagy olyan gnómokkal, amilyenek azokban a könyvekben vannak, amelyekből otthon olvasnak neki, és akik majd föld alatti, nedves barlangokba vonszolják be őt, vagy igazi, nagy, szőrös és büdös, kecskelábú faunokkal, akik akár fuvolával, akár fuvolátlanul, de mindig készek arra, hogy görbe szarvukkal felnyársalják az arra tévedő gyerekeket. Figyelmesen nézte a füvet maga előtt, nincsenek-e rajta emberláb nagyságú patanyomok, és minden eshetőségre felkészülve egy követ is magánál tartott, hogy találkozás esetén azt a faun távol ülő szemei közé dobhassa. Soha egyetlen állattal sem találkozott a vadonban, még egy rókával sem, de kihívta maga ellen az erdei szellemeket, amikor a szükségesnél hosszabban álldogált egy-egy sötét sövény előtt, és arcát szorosan az ágaihoz tartotta, hogy a levelekén és a füvekén kívül más szagot is érezzen. Dohos bundáét netán. És amikor nagy néha egy szentjánosbogarat látott felvillanni a bokrok között, azt gondolta, hogy egy sokkal nagyobb állat világító szemét látja, de nem merte kinyújtani felé a kezét, csak óvatosan visszanézett rá.

Amíg meg nem látta az előcsarnokban egy repülőgép turbináját, nem gondolt semmi másra, mint Artyom és Lika fekete sörényére, és hogy vajon mennyit nőttek már megint, és hogy ezen a nyáron megtanul-e végre úszni, talán ott fenn, a hegyekben a folyóban, amit jobban szeretett a városi strandnál. Nemrég látott egy filmet, amelyikben egy zölden világító emberállat, akinek a lábán uszony, a fején égnek álló taraj volt, és nemcsak tüdővel, hanem kopoltyúval is lélegzett, egy meleg országbeli tengeröbölben összekaszabolta a halászok hálóit, elsüllyesztette a hajóikat, és veszedelmesen közel jött a parthoz. Lena jobban szerette a sekély, áttetsző vizeket. De aztán meglátta apja torz tükörképét a hajtómű acélházán, és izgalmában rájött a tüsszögés. Megfeledkezett a kétéltű emberről, Artyomról és Likáról. Az erőgépek betöltötték a múzeum óriási csarnokait, apja elöl ment, mint aki siet, Lena alig figyelt oda rá, először látott ilyen nagy propellereket, és nem akarózott neki sietni. Az összes hatalmas kiállítóteremben többször is körbejárta a kiállítási tárgyakat, elbújt, ha apja hívta, és nem hagyta magát kézen fogni. Egy erőmű félig megépített modelljének generátora pedig valósággal hipnotizálta, úgyhogy még a kilátásba helyezett fagylalttal sem lehetett kicsalogatni az épületből. Csak akkor szaladt apja után, amikor az kijelentette, hogy ő bizony Lena nélkül megy el, ám ahogy kiléptek a kapun, és a gépek varázsa alábbhagyott, Lena bizalmatlan lett, nem tudta, mire vélje apja meghívását a fagyizóba, ugyanis soha, semmi jót nem jelentett, ha apja valami édességet ígért neki ebéd előtt. Egyáltalán, apa egész délelőtt furcsán viselkedett, izzadt a tenyere, sokat beszélt, amit csak akkor szokott, ha valami baj volt, olyankor csak úgy dőlt belőle a szó. Különben egész estéket ül végig szótlanul az ablaknál, és az út túloldalán álló, fehér kérgű, foltos fákra meredve, mintha éppen valami olyan történne velük, amiről ő nem maradhat le. Most viszont csak beszélt és beszélt, kézfejével letörölte szája szögletéből a nyálat, és arról mesélt valamit, hogy az iskola épületébe nem szabad utcai cipőben belépni, ezért mindenki magával viszi a váltócipőjét, ami egy zsákban az iskolatáskán himbálózik. És hogy az iskolások egyenruhát hordanak, és hogy ünnepnapokon fehér kötényt viselhet majd, a többi napokon pedig feketét. És hogy egy napon majd ő is úttörő lesz, aztán meg komszomolka, de az még odébb van, először még csak oktyabrjonok, a nagy október gyermeke, egy vöröscsillag-jelvényt fog kapni, és érdemeket szerezhet a közösség szolgálatában, például öntözheti a növényeket az osztályteremben, mert ez az, amit a nagy október gyermekei a legjobban szeretnek, jelesül dolgozni a kollektíváért. Emlékeztetett rá, hogy a nagy október gyermekei számára léteznek szabályok, a legfontosabb a szorgalom, az iskola szeretete és az idősebbek tisztelete, és persze van még sok más is, mindezt majd nemsokára megtanulja, majd meglátja, milyen jó lesz, amikor a többi gyerekkel együtt olvasni, számolni, festeni és énekelni tanulnak, és mindez azt jelenti, hogy most nyáron nem megy Szocsiba, ekkor már tölcsérrel a kezükben a fagylaltos bódé előtt álltak, és Lena már befalta a gombóc fagyi felét. Hirtelen megborzongott, aztán elöntötte a forróság, és nyelni is elfelejtett.

– Fel kell készülnöd az iskolára, egész nyáron tanulni fogok veled – fejezte be monológját az apja.

– És a nagymama? Nem láthatom többé? – suttogta Lena. Gondolatai gyors egymásutánban követték egymást amogyorófákArtyomésLikahajaésfoghézagjaapiacastrandavattacukoraszocsisétányidétlensétálói.

– Nagymama jön hozzánk – ígérte meg az apja. – Ő jön Gorlovkába, és itt is marad. Valakit megkért, gondozza a kertjét, hogy veled lehessen. Ő is nagyon örül. Felállítjuk neki a tábori ágyat a nappaliban, délben ő főz neked, és sokkal többet lehetsz vele.

– De a mogyoró nem nő a nagymama nélkül! – hadonászott Lena a karjával, a fagylalt szandáljára pottyant, és befolyt a lábujjai közé. Azt is akarta még hadarni: De Artyom és Lika nélkülem tanul meg úszni! Ők látni fogják, amikor a zöld emberállat, amelyiknek tüdeje és kopoltyúja is van, felmerül a vízből! És nélkülem fognak találkozni az erdőben a faunnal! Itt, Gorlovkában csak kövér fekete kandúrok vannak, amik jobbról balra keresztbe átfutnak az utcán, és szerencsétlenséget hoznak! De Lena csak ennyit tudott kipréselni: – És milyen pénzből fogom most meghívni a nagymamát pelmenyire?

– Pelmenyire? – Apja felvonta a szemöldökét, mintha életében először hallaná a szót. – Milyen pénzből?

Apával semmi értelme nem volt beszélni. Egyáltalán, létezik Gorlovkában akár csak egy pelmenyizős hely, vagy most már mindig a büdös konyha foglya lesz, ahol az ablakpárkányon erjed a kvász, és reszelt sajtos tésztát kell ennie? És mi az, hogy a nagymama a tábori ágyon alszik, ha már ő, Lena is a kihúzható heverőn a nappaliban? Ha kihúzzák az ülőpárnát, pont a szoba közepén álló ebédlőasztal lábáig ér, a másik oldalon csak egy keskeny járat maradt a tálalószekrényig a faunfigurával és a leningrádi porcelánnal a vitrinüveg mögött. A nagymama talán a szekrényen aludjon? Ott a díszes vázák álltak, meg mindenféle dobozok, amelyeknek Lena csak a szélét sejtette. Szocsiban saját szobája volt, és a dohos szekrényekben bújócskázni is lehetett. Itt, Gorlovkában a fiókok túlérett gyümölcsként majd kifakadtak, ha az ember a fogantyújukhoz nyúlt, a szülők ruhásszekrényének alján pedig bőröndök álltak, Lenának nem volt szabad hozzájuk nyúlni. A nagymamának Lenán kell majd aludnia, és inas testével agyon fogja nyomni, a konyhában fog szundikálni, a széken ülve, fejét az asztal lapjára hajtva, vagy az előszobában az egyik, poros szőnyegekkel borított ládán kuporogva. Lena elhatározta, hogy nem fog sírni, mert sejtette, hogy ez a dolog az iskolával komolyabb, mint eddig gondolta. Ha az apja úgy döntött, hogy tönkreteszi a nyarát és az egész életét, az azt jelenti, hogy árulókkal van körülvéve, úgyhogy jobb, ha mostantól résen lesz.

Apa a zakója zsebéből előhúzott textil zsebkendővel kitörölte Lena lábujjai közül a ragacsot, és megkérdezte, kér-e másik fagylaltot, de Lena mintha megdermedt volna, ráadásul meg is sértődött, amiért apja úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Mi az, hogy a világ megy tovább, és az emberek ugyanolyan gondtalan ábrázattal haladnak el mellette, mint addig? Hát nem értik, hogy most valami elkezdődik, és ezzel egyidejűleg be is fejeződik, nem értik, hogy a dolgok mostantól rosszra fordulnak?

Lena az évnyitón készült összes fényképen morcosan néz. Az iskola lépcsőjén iskoláslányok százai álltak sorban, egymásba kapaszkodva, és mosolyogtak szüleikre, miközben nem engedték el a mellettük álló kezét, és nem integettek. Tenyerük hideg volt, és nyirkos, és Lena próbált se jobbra, se balra nem nézni. Fehér köténye a csípőjén és a fenekén túl szorosra volt kötve, de nem panaszkodott, hunyorgott, és az enyhe viszketésre koncentrált azokon a helyeken, ahol a szalag szorította. A haját rövidebbre vágták, úgyhogy már nem tudta rendes copfba fonni, ez nagyanyja és anyja között veszekedéshez vezetett, a nagymama akarta, hogy levágják a haját, és mint olyan gyakran, most is ő győzött. Nagymama, amióta hozzájuk költözött, sokat üldögélt a neki felállított priccsen, és lerágott körmeivel véresre vakarta a kézfejét. Kisebesedett kezével aztán végigsimított az arcán, ahogy a macska mosdik, ezt a szokását Lena Szocsiban sosem látta. Lena nem ismerte a nagyapját, és amikor néha kérdezősködött felőle, a felnőttekből semmit sem tudott kiszedni, mindig másra terelték a szót, olyan dolgokat mondtak, amiket ő nem értett. A nagymama mindig is nagypapa nélkül volt, Lena hozzászokott már, de nagyanyja most itt, Gorlovkában valahogy hiányosnak tűnt, ahogy a szűk terekben mozgott. Mintha valami vagy valaki folyamatosan hiányozna neki. Mintha keresne valamit, amit az imént még a kezében tartott. Az is új volt, hogy valamivel mindig baja volt. Fojtónak érezte a lakásban a levegőt, de amikor kinyitották az ablakot, túl nagy volt zaj. Lenának azt mondta, ne trappoljon végig a lakáson, mert zavarja a szomszédokat, de ha meg elosont a nagymama előtt, azt kapta, hogy járjon „úgy, ahogy egy normális ember”. Nagyanyja esténként a tűzhelynél állt, és a fogai közt szűrve a szavakat magában beszélt, miközben a fakanalat újra és újra végighúzta a fazék peremén. A terjengő ételszagtól és a nagymama sziszegésétől Lena a helyiségeket még kisebbnek érezte, a mennyezet hirtelen alacsonyabbnak tűnt, ő néha felébredt éjjel, és megvizsgálta, hogy nem jött-e közelebb a plafon, egészen titokban, úgy, hogy senki se vegye észre. Ezért hitte Lena azt is, hogy anyja szándékosan csak akkor jön haza a munkából, amikor már mindenki a lefekvéshez készül, és mosakszik. De ilyenkor is veszekedtek. Elég volt egy „már ilyen korán itthon vagy?”, vagy egy „mi van, te is itt laksz?” Lena nem értette, hogy pontosan min veszekszenek, csak azt hallotta, hogy először halkan és nyers hangon beszélnek, aztán hirtelen hangosan, mint mikor váratlanul feltépnek egy ajtót, amely mögött egy kórus énekel. Lena ebben újabb bizonyítékát látta annak, hogy az iskola semmi jót nem hoz az embernek. A hajviseletéről folytatott heves vitában nem vett részt, amúgy sem kérdezte senki. Nagyanyja és anyja a feje fölött civakodott, hogy mi a legjobb a gyereknek, miközben a haja nagy csomókban hullott a papucsára. A széke alá terített megsárgult újságpapírok összegyűrődtek, beborították velük az egész konyhapadlót, amely hirtelen úgy nézett ki, mint egy világosra sült kenyérhéj, ami csiklandozza az ember talpát, ha mezítláb végigmegy rajta.

Mielőtt elindultak az iskolába, a kezébe nyomtak egy csokor virágot, fehér zokniját térdig felhúzták, és utasították, hogy mosolyogjon bele a fényképezőgép lencséjébe. Arcizma sem rezdült, engedelmesen megfogta a nagyanyja kezét, amikor apja letette a fényképezőgépet, és szó nélkül felszállt a buszra, amellyel attól fogva mindennap utazott.

Kipp-kopp, kipp-kopp, kommentálta széles orrú cipője az iskola épülete felé vezető utat, Lena számolta a lépéseket, és igyekezett lassítani. Egyszer nézett csak fel, amikor egy kecskeszakállas férfi mellszobra előtt haladtak el, akiről tudta, hogy Leninnek hívják, pontosabban Vlagyimir Iljicsnek, és hogy a nevét büszkén, vagyis suttogva kell kiejtenie. E követelménynek igyekezett is pontosan megfelelni, amikor rögtön az első tanítási órán megkérdezték tőle, kiről nevezték el az iskolát, amelybe most jár. Lena felemelkedett a helyéről, kiállt a pad mellé, és megpróbálta a begyakorolt diadalmas intonációval elsuttogni a Vlagyimir Iljics Lenin! nevet. Az osztálytársai vihogtak, majd egy kis csend keletkezett. A tanítónő még egyszer feltette a kérdést, mire az első sorban egy szőke kislány felpattant, mint egy matrac rugója, ő is kiállt a padja mellé, és ünnepélyesen kijelentette: „Jurij Gagarin!” Aztán félhold alakú profilját az osztály felé fordította, hogy mindenki láthassa önelégült mosolyát – vagy legalábbis annak a felét. A tanítónő bólintott, és mindkettejüket utasította, hogy üljenek le. Lena a szégyentől kábán elhatározta, hogy a következő tíz évben, amíg ebbe az iskolába jár majd, a száját sem nyitja ki többé. Soha többé.

Bár az iskolában Lenának osztálytársaival együtt rengetegszer kellett rázendítenie a „Tevékenyek vagyunk mi, / Nagy október gyermekei, / Mert tudjuk, nem feledjük: / Pionírok leszünk!” szövegű dalra, számára a Pionír tulajdonképpen csak annak a fényképezőgépnek a nevét jelentette, amelyet a szülei otthon a szekrény tetején tartottak, és eddig csak az ő iskolakezdése alkalmából vettek elő. Az oktyabrjonok és a pionír, azaz az úttörő közötti átmenet jelentőségét csak akkor értette meg, amikor anyja a harmadik osztály elején közölte vele, hogy a következő nyáron táborba fog menni, ahol kitombolhatja magát a természetben, egyszersmind megtanulja, hogyan lehet tagja a közösségnek, a kollektívának. A nagyanyja pedig arra az időre hazatér Szocsiba, a betakarításra, meg intézni a dolgait, és az iskolaév kezdetére visszajön. A szomszédasszonya, aki gondozta nagyanya kertjét, és a mogyorófák terméséből élt, el fog költözni a gyerekeihez a szomszéd faluba, mert baj van a hátával, meg egyáltalán fáj minden csontja, a nagymamának ezért haza kell utaznia, hogy találjon valakit helyette, meg amúgy is hiányzik neki a háza és a kertje.

Lena mamája felsóhajtott: – Ha a mamán múlna, rögtön ott is maradna. Utál itt lenni, utál nálam lenni, és utálja a lakásunkat is. Mégis hálásak lehetünk neki, hogy ennek ellenére felsúrolja a padlót, és bedobja a tyúkot a fazékba. Remélem, ha majd nagy leszel, megköszönöd neki, rád hallgat. Amit én mondok, az egyik fülén be, a másikon ki. Folyvást panaszkodik, Szocsiban megint templomba akar járni. Mondom neki, azt is megteheti. Erre dacosan beül a sarokba, és duzzog, meg van sértve az életre.

Lena szeme előtt két fekete sörény táncolt, melyek megrázták magukat, mint a kutyák, két száj jelent meg, hiányos tejfogakkal, vékony, naptól és portól bronzos karok repültek a levegőbe – Artyom és Lika tombolt a fűrészporban, ő pedig ott állt mellettük és nézte őket, sokkal öregebben, végtelenül magasra nőve, tisztára csutakolva, és nyomorultul érezte magát. Ujjai begyét a tenyerébe fúrta, és amilyen nyugodtan csak tudta, megkérdezte, miért nem mehet ő is a nagymamával Szocsiba, de az anyja, mielőtt befejezhette volna a kérdését, már a plafonon volt: – Fogalmad sincs, mennyi erőfeszítésembe került, hogy bejuttassalak a Sasfiók táborba! Oda amúgy csak a kádergyerekek járnak!

Ennélfogva már az úttörőavatást is utálta, amikor a nyakába kötötték a piros nyakkendőt. Az ünnepélyen, amikor megkérdezték az osztály kollektíváját, melyik pajtás tűnt ki leginkább a rá kiosztott feladatok teljesítésében és a tanulásban, és ezzel kiérdemelte, hogy elsőként kössék a nyakába a kendőt, Lena úgy tett, mintha nem hallaná a nevét, és csak akkor ment előre, amikor padszomszédja, Vaszilij könyökével meglökte. Vaszilijnak az utolsók között jutott ez a megtiszteltetés, üres tekintettel bámult, és megpróbált mosolyogni, Lena pedig visszamosolygott, mert viccesnek találta a fiú nyakában a piros nyakkendőt, és a vörös hajat a fején, már-már jól nézett ki.

Amikor az iskolabizottság különböző munkacsoportokra osztotta az úttörőket, Lena örült, hogy Vaszilijjal együtt ő lett a papírgyűjtés-felelős, bár nem szerette a fiú inggallérjából áradó szagot és a vállát borító fehér korpát sem, viszont elsőtől kezdve egy osztályba jártak, és már megszokta Vaszilijt. Gyakran segített neki leckét írni, és egyszer a fiú kezére is tette a kezét, amikor az lehajtott fejjel és csipás szemmel kijött az iskolabizottságon vele folytatott egyéni megbeszélésről, amelyen megrótták elégtelen osztályzataiért. – Lenin nem ilyen magatartásra buzdít bennünket! – mondták neki állítólag.

A papírgyűjtésre szóló megbízást komolyan kellett venni, a tanító néni szigorúan felügyelte a leszállítandó papírmennyiséget. Lena apja mosolygott, amikor lánya a kolléganő energikus arckifejezését utánozta – ahogy megigazította a szemüvegét, összeszorította az ajkát, előrenyújtotta az állát, és arra utasította az úttörőket, legyenek lelkiismeretesek, mert az államnak minden újrahasznosítható anyagra szüksége van. Lena nem értette pontosan apja megjegyzését: – Minden iskolás gyermek tartozik a Szovjetuniónak tizenöt kiló hulladék papírral és legalább két olyan iskolatárssal, aki nem teljesítette az előírt mennyiséget – aztán csuklásszerűen robbant belőle a nevetés, és Lena anyja is elnevette magát, csak a nagymama csóválta a fejét, és ismét a tűzhelyen gőzölgő fazék felé fordult.

Akár vicces volt, akár nem, Lena és Vaszilij minden kapualjat végigjárt, felszedett minden papírfecnit, ami ott maradt a sarkokban, becsöngetett a lakásokba, elkérte a régi újságokat és folyóiratokat, azzal az ígérettel, hogy az adomány az imádott haza erdeinek megmentését szolgálja majd, biztatták és megpróbálták felülmúlni egymást.

Lena sokkal jobban élvezte, mint amikor havonta egyszer beszerzőútra indultak apjával, amihez kora reggel, még a tanítási napoknál is korábban kellett felkelnie. Ha hideg volt, több pulóvert is magukra húztak, Lena sapkája alá még kendőt is kötöttek, úgyhogy nagymama hangja helyett csak valami távoli morajlást hallott. Apja nehézkesen mozgott a sötét utcákon, a hó csikorgását mintha az állkapcsával is érezte volna, és a hideg a gumikalucsni ellenére is behatolt nemezcsizmájába. Szorosan apja mögött kellett mennie, nehogy a sötétben szem elől veszítse alakját. Az utcai lámpák narancsszín fénykévéje csak egy kis kört világított be, alig jött belőlük valami fény, meleg pedig aztán végképp semmi, Lena és apja tipegve haladtak fényfoltról fényfoltra, a lábuk elé néztek, nehogy elcsússzanak. Apja odacsapta a lábát, mintha szöges talpú bakancsot viselne, úgyhogy lassan haladt előre, Lena pedig minduntalan nekiment.

Aztán a savanykás verítékszag és a friss hús szagát érezve felsandított. Apja beállt az élelmiszerbolt előtti egyik sorba, ő meg a másikba, apja egyszer még rákacsintott, aztán úgy tettek, mintha nem ismernék egymást. Olykor mindketten megkapták a nekik járó sertésdagadó- vagy csülökadagot, olykor csak Lenának sikerült kapnia valamit. Amikor egyiküknek sem volt szerencséje, és az elárusítónő kezét karba fonva megállt a bolt bejáratánál álló tömeg előtt, és hagyta, hogy az üres hűtőpolcok magukért beszéljenek, felszálltak a zsúfolt buszra, és egy másik üzletbe mentek, ahol apja a főnöknővel pusmogott. A nő többnyire nagy kezét tördelte sárga virágmintás köténye alatt, ami olyan hangot adott ki, mintha homokban húzogatná ujjait. Ezután Lena és apja hússal, kolbásszal és vajjal tért haza, Lena lerúgta nemezcsizmájáról a kalucsnit, és a hidegtől és a feszültségtől kimerülten az ágyra vetette magát. A melegebb hónapokról álmodott, Szocsiban vagy másutt, csak az a lényeg, hogy minél hamarabb jobb legyen, mert most majd lefagytak a lábujjai. És lehet, hogy nem is minden lehetőségek legrosszabbika, ha júniusban tényleg úttörőtáborba kell mennie, mert ott legalább élelmiszerért nem kell sorban állni, hanem háromszor egy nap odateszik elé az ételt, csak már lenne végre nyár, mert akkor még fürdeni is lehet a tengerben.

Lena tulajdonképpen örülni akart, de amikor beköszöntött a június, görcsös fájdalmat érzett a hasában.

– Hat ágy van egy fülkében, a tied a 37-es, a helyek az óra járásának megfelelően vannak számozva. Mutasd csak, hogy megy az óra.

Lena ujjával félkört rajzolt a levegőbe, majd megint összekulcsolta a kezét kifelé dudorodó, belül pedig feszülő hasa előtt. Kuruttyoló hangokat adott ki a hasa azóta, hogy a nagymama előző nap kivasalta és a bőröndbe tette Lena blúzait és sortjait, és újra és újra Lena lelkére kötötte, semmiképpen se felejtsen el minden áldott nap tiszta zoknit húzni. Lena érezte nagymama avasvaj-szagú leheletét, és eszébe jutott, hogy egyetlen ember sem lesz ott, akit ismer. Sem az úton, sem az úttörőtáborban. A hely, ahová mennek, sokórányi távolságra van az otthonától, az úttörők először egész éjszaka vonatoznak, aztán busszal keresztülvágnak az erdőn, és az úttörővezetők fognak ügyelni, hogy a jó pályaudvaron szálljanak ki és át. Hat hétig senkihez sem fog tudni szólni, akit ismerne. És – ahogy az már lenni szokott – az apjának egy szava se volt mindehhez. Apa a hokedlin vagy a mellette lévő széken ült, vagy céltalanul járkált a lakásban. Lena fel-felemelte a fejét, amikor elhaladt mellettük, de az apja rá sem hederített, és a földön heverő bőröndre sem, amely nyitva állt, mint egy némán áááááááááááááááááááááá-t kiáltó száj.

Mindenesetre, bár útközben nem sokat beszélgettek, másnap a mamával együtt kikísérte Lenát a vonathoz. Az úttörővezetők érdes hangon elordított parancsszavaik közben sípot is használva terelték a gyerekeket a megfelelő kocsikba és fülkékbe. – Poggyászt az ülések alá! A fölső ágyakon alvók a felettük lévő poggyásztartóra pakolnak! Ne tolakodj! Ne lökdösődj! Azt mondtam, vigyázat! Nem összemancsolni az ablaküveget! – A hálókocsik végeláthatatlan virslifüzérként sorakoztak a sínen. Lena mindvégig földre szegezett tekintettel lépdelt, míg fel nem emelték a vagon lépcsőjén, utána pedig nem ment oda az ablakhoz, hogy integessen a peronon álló szüleinek. Az egész kocsi büdös, régi kalucsni szagát árasztotta, a fülkében pedig semmi sem hasonlított ahhoz a hálókocsihoz, amelyben a nagymamával Szocsiba utazott. Itt biztosan nem lesz cukrozott tej sem, és senki nem fogja megnyugtatóan a fülére tapasztani a kezét és közben magához ölelni. A hasa följajdult, és görcsbe rándult.

Az öt másik ágynak még nem volt gazdája, és Lena szívből remélte, hogy egyszerűen nem is jön majd senki. Hátha elalszik, és majd csak akkor ébred fel, amikor ez a végtelenül hosszú hat hét elmúlik. Akkor majd kiszáll, hazamegy, és bebújik a nagymama házi ruhája alá, és kész. De a fülke hamar megtelt, a többi öt gyerek egymás után nyomult be a fenekével Lena arca előtt; fecsegtek, mintha mindig is ismerték volna egymást, Lena feje pedig zúgni kezdett, majd a zúgást zakatolás váltotta fel, amikor másnap átszálltak a rájuk várakozó buszokra. Nem akart barátnőket szerezni, egész úton nem szólt senkihez egy szót sem, és örült, amikor a buszok egy domb lábánál kiköpték megrágott szállítmányukat.

Kísérőjük friss tempóban, poggyászostul fölhajtotta az úttörőket a dombtetőre, felsorakoztatta őket, és szónoklatba kezdett. Hogy csak azokat éri a megtiszteltetés, hogy itt tölthessék a nyár értékes heteit, akik a legjobb osztályzatokkal és különleges elismerésekkel rendelkeznek, ami ugyan ellentmondott anyja állításának, miszerint Lena nem iskolai sikereinek köszönhetően van itt, hanem az ő jó kapcsolatai tették lehetővé, hogy ebben a kiváltságosoknak fenntartott táborban lehessen, de azt legalább megmagyarázta, hogy Vaszilij miért nem jöhetett el. A kék fémkapu karikáin át Lena a Sasfiók tábor épületeit és területét bámulta. A kapu úgy nézett ki, mint valami elhagyatott szerkezet, amelyet sok éve elfelejtettek lebontani, egy ottfelejtett játszótéri mászóka, a tábor határán túl rögtön kezdődött az erdő. Azt, hogy az egész terület körbe van-e kerítve, nem lehetett látni, mert a hullámos kerítésrács beleveszett a borókabokrok és a fák áttört zöldjébe, Lena távolról még egy tó vizének csobogását is hallani vélte – talán itt még úszni is megtanul majd végre. Talán ebben a tóban is vannak olyan kétéltű emberek, akiket bőr helyett pikkelyek borítanak, fejükön égnek meredő tarajjal jönnek elő a vízből, és magukkal rángatják a gyerekeket.

A Hősök fasorát, a boltíves kaputól a táborba vezető keskeny, betonozott ösvényt fiatal férfiak mellszobrai szegélyezték. Többségük haja rövidre volt nyírva, némelyikük simléderes sapkát viselt, és csak néhánynak volt kő úttörőnyakkendője. Gyerek nagyságú betontalapzaton álltak. Szempárok tucatjai néztek fel rájuk. A csoportvezetőnő megigazította mustárszín ruháját, amely a hosszú utazás után úgy nézett ki, mint a letaposott avar, megigazította a kontyát, kezével hol az egyik, hol a másik szoborra mutatott, és megkérdezte, tudja-e valaki, hogy ki az az ifjú, akire mutat. Megállt a fő attrakció előtt, egy szögletes hajvonalú fiú előtt, akinek a homloka szinte a tarkóján kezdődött. A fiú választékán a ködvágó sapka enyhén oldalra dőlt, ő maga pedig nagyon, nagyon komolyan, már-már dühödt tekintettel nézett. Nyakkendője elfedte ingének szorosan begombolt felső gombját, és Lena feltételezése szerint ha a büszt az egész felsőtestét megmutatná, egészen biztosan bőrkabátot viselne. Ezt az arcot, ezt a tágra nyílt szemet, ezt az egyenes vonalú szemöldököt már látta, csak az nem jutott az eszébe, hogy hol, és nem is nagyon törte a fejét, hogy kitalálja a nevét. A csapatvezetőnőnek amúgy sem volt türelme kivárni a bekiabálásokat, úgyhogy ő maga mesélte el, ki volt Pavel Morozov, a hős úttörő, aki szembeszállt a kulákokkal, és az életével fizetett érte.

– Ki tudja, kik azok a kulákok?

– Az ellenségeink! Az ellenségeink!

– Igen, így van. De miért?

– Mert elárultak bennünket.

– Jó, de hogyan?

Lena tudta, hogy a kulákok földtulajdonos parasztok voltak, és hogy tilos volt a tulajdon, de azt most hallotta először, hogy gyerekek feljelentették a szüleiket a kolhoznál, ha azok gabonát vagy állatokat halmoztak fel, és hogy Pavlik Morozov ilyen gyerek volt. A falu elöljárójánál feljelentette az apját, aki gabonakészleteket rejtegetett, és ezért a nagyapja az öccsével együtt leszúrta őt bogyószedés közben az erdőben. A többi úttörő már továbbsietett a fasoron, de Lena egy darabig még elálldogált Pavlik levágott törzse előtt, belenézett a szobor szemhéj nélküli szemébe, és tüsszentett.

Éjszaka Pavlik magas homloka Lena matracának vége felett lebegett, és akárhányszor Lena odasandított rá, Pavlik – hapci – tüsszentett egyet, a szeme se rebbent, elnézett Lena felett, akire félelmében rájött a csuklás, a hasa pedig megint kuruttyolni és fájni kezdett. A szomszéd ágyak felől hallotta a lányok pusmogását, és fülelt, hogy megértse, miről beszélgetnek, mert azt remélte, hogy a sustorgásuk majd megnyugtatja, és nem az áfonyabokrok között megvillanó kés pengéjét fogja folyvást látni, de a hős pionírt nyilvánvalóan a többiek sem tudták kiverni a fejükből. Arról pusmogtak, hogy Pavlikot és öccsét nemcsak hogy leszúrták, de nagy késekkel fel is darabolták és meg is zabálták, mert a kulákok mindig így csinálják: megölik és felfalják a gyerekeiket. Csillapíthatatlan az éhségük, és eszük ágában sincs megosztani a közösséggel, amijük van, úgyhogy értük jött az autó és eltüntették őket, és amikor a gyerekeiket otthonokba vitték, kiderült, hogy ők is olyan javíthatatlanul kapzsik, mit a szüleik, kölcsönösen letépték egymás csontjairól a húst és megették, kisebb testvéreiket kifektették a hóba, megvárták, amíg megfagynak, és megfőzték a maradványaikat. Csak néhány kivétel volt köztük, mint Pavlik Morozov.

Lena egész éjjel le sem hunyta a szemét, és a többi úttörő emelkedő és süllyedő testét figyelte, takarójuk a sötét teremben olyan volt, mint a szürke föld, amit az összekucorodott testekre szórtak. A szabadon álló egyszemélyes ágyaknak nagy, fehérre lakkozott, kerekes lábon álló keretük volt, a matracok puhák voltak, mint a fehér kenyér, és csüggött a hasuk. Ezek távolabb álltak egymástól, árnyékuk nem ért össze. Egyik-másik lány szuszogott álmában, Lena ágyszomszédja pedig egészen reggelig ciripelt, mint egy tücsök.

Lena igyekezett megnyugodni, két kezével a felkarját simogatta, fel és le, mintha a libabőrt próbálná elsimítani. Az ébresztő első kiáltására kipattant az ágyból, ő volt az első a mosdóban, az első az udvaron, a gyülekezőtéren egy tisztára söpört tűzrakó hely előtt állva várta meg, hogy a többiek is utánajöjjenek, és a füle mellett felharsanó trombita az utolsó gondolatokat is kifújja a fejéből. A felkeléshez harsányan trombitáló úttörő inge lógott a vállán, és olyan körülményesen volt betűrve a nadrágkorcába, hogy Lenát egy felfújt léggömbre emlékeztette, amely több részletben ereszti ki a levegőt. Mögötte egy hatalmas táblán a NAPIREND cím alatt ezt olvashatták:

1. Felkelés                                                                           8:00

2. Reggeli torna                                                                 8:00–8:15

3. A hálótermek és az illemhelyek kitakarítása         8:15–8:45

4. Sorakozó és zászlófelvonás                                        8:45–9:00

5. Reggeli                                                                            9:00–9:30

6. Szabadidő                                                                      9:30–9:45

7. Körletrendezés                                                             9:45–10:00

A következő pontokat eltakarta a trombitáról lelógó, aranyrojtokkal díszített, tűzpiros zászló, de a 10. ponttól Lena tovább tudta olvasni: szabadidő, aztán 11. ebéd, 12. csendes pihenő, 13. uzsonna, 14. csoportfoglalkozás, 15. szabadidő, 16. vacsora, 17. közös tevékenység, 18. esti sorakozó és zászlólevonás, 19. felkészülés lefekvéshez, 20. takarodó.

Az erdőbe vágott tábor területén átvezető betonutak a gyülekezőtér tenyeréből kinyújtott, vastag ujjakként meredtek szét. Az ujjak hegye földszintes fabarakkokat döfött át, a mögöttük lévő toldaléképületeikkel együtt, némelyikük aztán továbbvezetett a zöldségágyásokig és a mögöttük elterülő földekig, az egyik pedig még messzebbre, egy melegházra mutatott, amelynek tetején a forróságtól remegett a műanyag fólia. Lena végigjárta az utakat, és elolvasta az épületeken lévő tájékoztató táblákat, amelyeken akkora betűk álltak, mint ő maga: LEÁNYOKNAK, FIÚKNAK, KÖNYVTÁR. A futó- és focipályás, különböző eszközökkel, rudakkal és körökkel felszerelt sportpálya és a hosszúkás színpad között, amelyről érkezésükkor köszöntötték őket, transzparens feszült, amelyen jelmondat hirdette: MESEORSZÁGBAN VAGYUNK. Még a gyülekezőtér felett is volt egy plakátfal, amelyen ez állt: GYERMEKEK – A TÁBOR A TIÉTEK!, és rögtön mellette a figyelmeztetés, hogy a tábor területét senki sem hagyhatja el. Az ebédlő két oldala üvegből volt, a bal oldali ablakfrontra hatalmas betűkkel kiragasztva ez állt: A Z Ú T T Ö R Ő E V É S K Ö Z B E N N E M B E S Z É L.

Az étkezéseken az ülésrend a csapatok sorszáma alapján volt szabályozva, a hosszú asztalok végén összehajtott papírtáblák gondoskodtak róla, hogy senki se üljön a nála idősebbek vagy fiatalabbak közé. Lena megfigyelte, hogy vele egy csoportba tartozó lányok az asztal alatt egymás sípcsontját és térdét rugdossák és egymás haját cibálják, mihelyt a szüntelenül a sorok között járőröző úttörővezetők eltávolodnak. A vele szemben ülő lány kanalával réztányérja alját karistolta, és Lena szemébe nézett – Lena ezt figyelmeztetésnek vette. Láthatatlannak képzelte magát, és a strand járt az eszében. Ha volna itt egy tó, vagy akár csak egy folyó, az egész nem volna ilyen rémes.

FELÜGYELET NÉLKÜL BELÉPNI TILOS – olvasta Lena a melegház nyitott ajtajára erősített táblán, és közelebb lopakodott. Egy nála idősebb gyermekekből álló csoportot követett, hogy megnézze, hová viszik himbálózó vödreiket, meg különben is, érkezése óta szeretett volna belesni ebbe a csillogó hártyával bevont fakonstrukcióba, ahonnan érett paradicsom intenzív illata áradt ki a tábor területére. A párás, sűrű levegő szőnyegként függött a nyitott ajtó előtt, és puha volt, mint egy párna. Lena előbb a karját merítette a fülledt meleg levegőbe, aztán az arcát, aztán bátorságát összeszedve belépett. A fejét belülről nehéznek érezte, mintha belélegezte volna a nyirkos párnát.

A hatalmas paradicsombokrok új hajtásai benőtték az ágyások között, járatokat is, és mint a csak a tankönyveiből ismert állatok, lehajtották hozzá hosszú, bolyhos nyakukat. Néhány úttörő farudakkal bíbelődött, ezekhez kötözték a törzseket és az ágakat. Lenára rá se hederítettek. A hőség a hónalját csiklandozta, fiúsan rövidre nyírt hajából izzadságcseppek gördültek le a halántékán, nem mert továbbmenni, megvizsgálta a paradicsomfürtöket, a még éretlen, barázdált zöldeket és a keményen feszülő pirosakat. Az egyik különösen bőségesen termő bokornak feketék voltak az ágai, mintha egy hatalmas fekete pók szőrös lábai meredtek volna égnek. Lena megállt, lehajtotta a fejét, előtte a növény szárai egyre csak nőttek, fel a magasba, a levelek alól egy fehér homlok bukkant elő, aztán vastag, ívelt szemöldök, széles orrcimpák és egy nagyon piros száj, olyan piros, mint az úttörőnyakkendő, amely csálén lógott a nyakában. Az archoz tartozó alak felegyenesedett és mint egy életre kelt növény, Lenára meredt. A lány szemöldöke olyan fekete volt és olyan sűrű, mint a haja, mintha filctollal rajzolták volna fehér porcelánra. Ajka nedvesen csillogott, az arca lázasan ragyogott, és aranysárga, tágra nyílt szemével bámulta Lenát. Lena felé akarta nyújtani a kezét és meg akarta kérdezni a nevét, vagy mondani valamit, ami nem gyerekes és bugyuta, de a torka égett, mintha valami keserűt nyelt volna, egyszerre kellett csuklania és tüsszentenie, visszatartotta a levegőt, nehogy rájöjjön még a csuklás is, zihált az izgalomtól, pánikszerű gyorsasággal megfordult, és kibotorkált.

Csak este, a hálóteremben látta viszont a lányt, elnagyolt árnyképként közeledett hozzá az ágyak között, úgy mozgott, mintha víz volna a testében, ami ide-oda lötyög, láthatóan sántított. Lena azon morfondírozott, hogyhogy nem vette észre az első napokban – a lány nagyon magas volt és nagyon sovány, és egyetlen másik lány sem viselt ilyen őserdőt a fején, és homoktövisillata volt, majdnem olyan, mint amilyet Szocsiban érzett néha. Lena még az ágyánál is érezte az illatát. Egy kicsit Likára emlékeztette, de Lika már rég volt.

A porcelánarcú lány a hálóterem túlsó vége felé tartott, nagy körülményesen leült a kifeküdt matracra, Lena pedig, mintegy mellékesen, odaballagott a közelébe, szemügyre vette a napszítta függöny ráncait, a fal mintáit és repedéseit vizsgálta, és amikor fejét óvatosan a melegházban látott lány felé fordította, látta, hogy emez figyelmesen nézi őt.

– Aljona – mondta a lány, mintha odahívná magához Lenát. Lena biccentett, halkan megmondta a nevét, Aljona pedig intett neki, hogy menjen oda.

– Mi történt? – mutatott Lena Aljona lábára, Aljona egyik lába furcsán meggörbült. – Hülyén tört el, és rosszul forrt össze. – Aljona szájának sarka felülről úgy nézett ki, mint a holdsarló két vége, majdnem összeért az állán. Lena leült mellé, és Aljona kerek térdkalácsának bemélyedéseit nézte, aztán a vádliját. – Fáj?

– Nem. Meg akarod fogni?

Lenának feljött a vacsorára evett zabkása, megrázta a fejét. – Nem. Miért akarnám?

– Mindenki meg akarja tapogatni a lábamat vagy meg akarja huzigálni a kitekeredett lábujjaimat, de nem fáj, csak megnyomorodott. Valaki áthajtott rajta egy autóval. Aztán rosszul nőtt össze. De attól még tudok szerepelni, járni, táncolni, és tulajdonképpen mindent tudok vele csinálni.

Lena meg akarta kérdezni, hogy az isten szerelmére, ki az, aki képes áthajtani egy ember lábán, de nem merte, és lassan, nagyokat lélegzett, hogy minél jobban teleszívja tüdejét a homoktövis illatával. Közelről egy másik szag is belekeveredett, valami édeskés, talán málna. Aljona haját alig lehetett hajgumiba kényszeríteni, hajszálai szanaszét repkedtek, majdnem elértek Lena fülcimpájáig, Lena pedig változatlanul azt hitte, reszketeg póklábak merednek felé. Meg akarta kérdezni Aljonát, hogy az ő nagymamája miért nem vágja rendesen a haját, de a szája furcsán zsibbadt volt, olyan, mint az imént a melegházban, egy darabig így ültek együtt, nem beszéltek, és amikor jó éjszakát kívántak egymásnak, Aljona megkérdezte, hogy Lenát is beosztotta-e már a csapatvezetőnő valamilyen feladatra, mert ha nem, akkor Lena csatlakozhatna hozzá takarítani, padlót súrolni, port törölni, a közös helyiségeket tisztítani. Lena bólintott, mert nem is tudta, mi mást tehetne, és arra gondolt, Aljona talán egy nagy árnyék, amely betakarja őt, úgyhogy mellette láthatatlan volna, és mindenki békén hagyná őt. Talán Aljona közelében maradhatna – ez a gondolat megnyugtatta, és egyszersmind izgalomba hozta.

– Hogyhogy csak ma láttalak először, hol voltál? – kérdezte végül, mielőtt elindult volna.

– Lázam volt. – Aljona aranyló hagymasárga tekintettel nézett Lenára. Arca a félhomályban már-már üvegszerűnek hatott. – Rókáztam, amikor megérkeztem, úgyhogy bedugtak az elkülönítőbe. De most már jól vagyok.

Lenának fogalma sem volt róla, hogy létezik egy elkülönítő, csak azt tudta, hogy vannak azok a kerekded, főkötőt, fehér köpenyt és magas szárú, fűzős cipőt viselő nők, akik rögtön érkezéskor minden gyerek hóna alá hőmérőt dugnak, és hideg ujjaikkal felhúzzák a szemhéját.

– És mostanra meggyógyultál?

– Nálam ez gyakori.

– Mi? Az, hogy hánysz?

– Nekem mindig van valami bajom, ne is törődj velem, gondolj valami másra. A legjobb, ha oda sem figyelsz rá, akkor hamarabb elmúlik, szokta mondani a papám.

Lena félrebillentette a fejét, és megpróbálta elképzelni, milyen, amikor ebből a krétafehér arcból darabos sugárban jön a hányás. Ha ez megint megtörténik Aljonával, és ő is ott lesz, kezét Aljona homlokára teszi és tartja a fejét, határozta el Lena. Még sosem látott senkit sem hányni, de azt képzelte, hogy közben az illetőt jó erősen fogni kell.

Az ujjai viszkettek a szappanos víztől, a hálótermek padlója végtelennek tűnt, Lena otthon nem tanulta meg, hogyan kell kicsavarni a felmosórongyot, de figyelte Aljona gépies mozdulatait, ahogy a padló fölött fel-le mozgott, mintha macska volna, felpúposította a hátát, aztán kinyújtóztatta testét. A felmosóruhát alul és felül megfogni, egyik csuklóját a melle felé, befelé, a másikat pedig kifelé csavarni, nem ugyanabba az irányba, aztán kirázni, és ledobni a földre. Lena kinyújtózott a padló fölött, aztán visszahúzta két karját a hasához, közben az orrán át nagyokat lélegzett, és teljesen a mozdulatok és a hangok sorára koncentrált. Égett a keze, de amikor a száradó padlódeszkákon egymás mellett feküdtek, és várták, hogy a trombitaszó továbbhajszolja őket a napirenden, az ujjait mégis Aljona fürtjei közé tudta fúrni, hogy könnyed mozdulatokkal ide-oda lóbálja.

Örült, hogy nem konyhaszolgálatra osztották be egy nagyobb csoportba, amelyikből a lányok lökdösődve, az alkarjukon kék foltokkal és karmolásokkal tértek vissza a hálóterembe, hanem hogy a padlón csúszkálhat Aljonával, aki inkább hallgat, és csak néha ingatja a fejét, amikor Lena kérdez vagy mond valamit. Bár a gyülekezőtéren elhelyezett napirendtábla, amely előtt rendszeresen fel kellett sorakozniuk, a tetejétől az aljáig tele volt írva, a táborban végtelenül sok idejük volt, az idő beburkolta őket, akár a melegház sűrű levegője, és még egy lágy fuvallat sem kavarta fel soha. Még az ebédlő mögötti udvaron kapirgáló tyúkok sem zavartatták magukat, amikor a kisebbek közül néhányan meg akarták ragadni őket a tollaiknál fogva. Sehová sem siettek, közönyösen csipegették fel a kenyérmorzsát, amit az úttörők eléjük szórtak. A kakas sem kukorékolt, vagy ha mégis, szavát elnyomta a trombita hangja, amelyet röviddel az érkezésük után már nem annyira riasztónak, mint inkább megnyugtatónak és álmatagnak éreztek.

– Te mi leszel, ha nagy leszel?

A hálótermek mögött feküdtek a füvön, a hőség valósággal belenyomta őket a pitypangba, aminek hosszú zöld nyelve a talpukat és a hónuk alatti lágy bőrt csiklandozta. Néhány csalánlevél hajolt le hozzájuk, Aljona és Lena egyszerre szaladt a magas bokrok felé, Aljona bicegett és zihált, úgyhogy Lenának újra és újra be kellett várnia. Az utolsó pillanatban lefékeztek, és csak úgy csináltak, mintha tenyerükkel végigsimítanának a csipkés szélű, bolyhos leveleken. Aztán kitört belőlük a nevetés, hanyatt vágták magukat a vadvirágos réten, és gombolyagként hemperegtek ide-oda egymás csípőjébe kapaszkodva, úgy tettek, mintha egy lejtőn készülnének lezuhanni, és visongtak hozzá.

– Én egyáltalán nem leszek semmi. Ugyan már, mi lehetnék?

Aljona hangja úgy szólt, mintha keserű virágszárat rágna. Lena sosem tudta, hogy Aljona mikor viccel, és mikor beszél komolyan. Közben elengedték egymást, csak a lábuk ért össze.

– De hát már most is milyen nagy vagyok, nézz rám. Ez pont elég.

Lena a hasára fordult, és könyökén odakúszott Aljonához. Az osztályában az összes gyerek tudja, mi lesz, vagy mit várnak tőle, hogy mi akarjon lenni, Lena számára pedig jó ideje világos, hogy orvosnak fog tanulni, és még soha senkivel nem találkozott, akinek ne lettek volna tervei.

– És a szüleid mit szólnak, hogy semmi sem akarsz lenni?

– Egyetértenek vele. – Aljona a fűbe akarta fordítani az arcát, orrával a gyökerek felé, de Lena arcával egészen közel hajolt Aljona arcához, és megbökte az orrával, mint egy kutya.

– A szüleid is ilyen murisak, mint te?

– Az apám ezredes.

– És a mamád nem dolgozik?

– De, csak gyakran beteg, és olyankor kúrán van. Többet van kúrán, mint a munkahelyén.

– És ők semmire sem mondanak semmit?

– Nem.

– Semmire semmit?

Nem jött válasz.

– Most mi bajod van?

– Mindenhol viszketek.

– De hát hozzá sem értünk a csalánhoz.

– Nem, de rühes vagy, és most már én is! – Aljona egy lendülettel ráugrott Lenára, és kétoldalt belecsípett, Lena meglepetésében eltüsszentette magát, és ellentámadásba ment át.

Éjszaka Lena egy nagy jármű kormánykereke mögött ülő férfiról álmodott, a kocsit a közeledő reflektorok fényétől elvakítva nem látta pontosan. Az autó két szántóföld között, az aszfaltúton száguldott, kopogó hangokkal, mintha az út tele lenne kátyúval. Aljona és ő az út közepén állt, a reflektor fénye felnyársalta őket, Lena pedig tudta, hogy a férfi a volánnál csakis Aljona apja lehet. Arca egészen merev volt, a szája tátva, és ugyanolyan hagymasárga szeme volt, mint Aljonának. Aljona tett egy lépést a kocsi felé, egy suta, vízlötyögtető lépést, aztán még egyet és még egyet, Lena a saját sikolyára ébredt. Ágyszomszédja, aki mindig ciripelő hangot adott ki, rápisszegett, maradjon már végre csendben, mindig ez a jajgatás, legyen szíves megkímélni őt a rémálmaitól.

Közben pedig nem minden álma volt rémálom, a legtöbb álma tulajdonképpen egész kellemes volt. Csak nem jutott el bennük Aljonához.

A tábor számára kiirtottak ugyan valamikor egy jókora erdőrészt, de ahhoz, hogy kijussanak a tóhoz, a fák között kellett szlalomozniuk, az elvadult bozótot kerülgetve. Lena fogta magát, és elkapta Aljona kezét, hogy az a csúszós gyökerekkel teli, köves úton lépést tarthasson vele. Az úszók csoportját különös módon éppen Aljona vezette, a göröngyös út mintha kiegyensúlyozta volna hintázó mozgását, úgy lépdelt előre, mintha alig várná, hogy a vízbe ugorhasson, de mihelyt a parthoz értek, és a többiek belevetették magukat a tóba, ő leült a fűbe, és felnézett az égre. Lena követte Aljona tekintetét, amely egy madárrajt vett üldözőbe az égen, amelynek fakó és sárgás színe apja kézfejére emlékeztette. Aztán a gyönyörűségtől visongó úttörőket nézte, akik a tónak egy vastag jutakötéllel elkerített részében tülekedtek, és fröcskölték egymást. A csoportvezetőnő belefújt a sípjába, és megparancsolta, hogy jöjjön csak ki mindenki a vízből, mert amíg rendesen össze nem hajtogatják az egyenruhájukat és sorba nem rakják a cipőjüket, fürdésről szó sem lehet.

Lena lassan letűrte lábszáráról a harisnyáját, és ráhelyezte a sortjára, amelyet addigra már levetett. Ráérős mozdulatokkal vetkőzött, kis ingét sokáig tartotta kinyújtott kezében, és ide-oda lóbálta. Aljona ingben és nadrágban, tarkóján összekulcsolt kézzel hevert a fűben, sűrű szempillája meg-megrebbent, mintha a semmibe meredne, és nem válaszolt, amikor Lena megkérdezte, nem jön-e fürödni. Lena szerette volna megmondani neki, hogy nem tud úszni, és hogy segítségre van szüksége a vízben, és hogy úgy várta a fürdést, de barátnője rá se hederített. Aljona szeme tágra nyílt, de befelé bámult, mintha tejszerű hártya fedné a pupilláját.

Lena a tóra pillantott. A kötéllel körülvett rész annyira zsúfolt volt, hogy remélte, már csak azért sem fog elsüllyedni, mert arra sincs elég hely. Minden egyes fűszálat az emlékezetébe vésett, amit úton az iszapos partig eltaposott a talpával. Hallani vélte, ahogy lába alatt behajlanak. A nagyobbak közül néhányan kiúsztak a kötélen túlra, széles karcsapásokkal üldözték egymást a vízben, míg energikusan vissza nem hívták őket, a síp hosszú, rekedtes hangon szólt. Visító nevetés hallatszott, valaki vonyított, mint egy kutya, a gyerekek víz alá nyomták egymást, aztán feljöttek a víz alól, és levegő után kapkodtak. Lena térdig bemerészkedett, és nézte, ahogy az úttörők karjukkal csapkodnak maguk körül, a tajték felspriccelt a felkarjára, a csipkelődő kiáltásokat meg sem hallotta, és megfeszítette a testét, hogy ne rohanjon rögtön vissza, és fúrja Aljona hasába az arcát. Rajta kívül szemlátomást mindenki tud úszni, pedig éppen ő az, aki minden nyarát Szocsiban töltötte; egész testével felfeküdt a vízre, az iszapban lapuló kövek szúrták a térdét, aztán tenyéren és nyújtott karral egy kicsit előrébb merészkedett, amikor egy hullám a szemébe és fülébe csapott. Úgy érezte, aznapra ennyi elég, karjával átfogva a vállát átbotorkált a füvön, és életében először érezte, hogy neki is van teste, amit mások megnéznek. Érezte, ahogy az úttörők felé sandítanak, pusmognak és vihognak, lehet, hogy a görbe hátáról és karjáról beszélgetnek. Ilyen gondolatai azelőtt soha nem voltak, az anyja mindig arra biztatta, hogy ne tulajdonítson jelentőséget a külsőnek, mert „az ilyesmi csak az ostobákat és a burzsujokat érdekli”, úgyhogy Lena elfojtotta magában a kérdést, nem túl rövid-e a lába, és miközben letelepedett Aljona mellé, megpróbálta szétbogozni keresztbe font ujjait. Az ég felsóhajtott, mint egy irritált tüdő, talán repülőgép, de Lena semmit sem látott.

Aljona egy ujjai közé szorított rovart újra és újra az arcához közelített, mintha az orra hegye mágnes volna, amely a vékony kis lábacskákat magához vonzza, majd eltaszítja. A rovarnak hosszúkás teste volt, ide-oda vonaglott, mint egy kukac, de annál vastagabb volt, és zöldesen csillogott, mint a tó felszíne, üveggolyószerű szeme kétoldalt kiállt a fejéből, mert túl nagy volt hozzá. Áttetsző, hosszában ovális szárnyait Lena csak akkor vette észre, amikor az arcát közel tolta Aljona ujjaihoz.

– Már nem sokáig bírja – mondta Aljona. – Itt hevert a fűben, valamije eltörhetett. – A combjára tette és meredten nézte a szitakötőt. Lenának feltűnt, mennyire lebarnult Aljona lába. A lány arca még mindig porcelánfehér volt, de a rövidnadrág szegélye és a térdzokni közötti széles sáv ragyogott a napfényben, különösen a térdkalácsának volt olyan színe, mint a mogyoró héjának, és annak a helynek, valamivel a térde fölött, ahol a szitakötő kétségbeesett kísérleteket tett, hogy összeszedje magát, és elröpüljön.

Lena nem is tudta biztosan, hogy szomorú vagy vidám legyen-e, amikor letelt a hat hét, és homlokát az ablaküveghez szorítva újra a buszon ült, amely a Gorlovkába induló vonathoz vitte. Az első napokban még azt tervezte, hogy bőgve a földre veti majd magát az anyja előtt, és könyörög neki, soha többé ne küldje az úttörőtáborba, a Hősök fasorával és végtelenül mocskos fapadlóval, amelyből súroláskor szálka megy az ember ujjába, de amikor az imént elbúcsúzott Aljonától, valami égető fájdalmat érzett a szeme körül, és addig szorította magához Aljonát, amíg az ki nem bontakozott öleléséből, és hátra nem lépett. Főleg egy helyben állva látszott bicebócának. Haját a füle mögé fésülte, nem mosolygott, de az arca most először barackszínű volt és nem fehér, sós szaga volt, és a nyaka megizzadt. Aztán szó nélkül megfordult, és felszállt a másik buszra.

Lena a hosszú vonatút alatt végig azon morfondírozott, hogyan viselkedjen, ha majd a szülei kijönnek elé, de nem jöttek, helyettük a nagyanyját fedezte fel a peronon tülekedő tömegben, még soványabb lett, és még szófukarabb. Lena elhatározta, hogy csak otthon beszél majd egyértelműen lelkesen vagy mégis inkább kétségbeesetten, de mindenről megfeledkezett, még Aljona homoktövisszagáról és póklábhajáról is, amikor otthon meglátta, hogy a mamája fényes nappal a nappaliban fekszik a kanapén, fogai között egy darab fát szorítva. A függönyök be voltak húzva, nagyanyja nem szólt előre, úgyhogy Lena először azt gondolta, nincsenek otthon, és csak később fedezte fel mozdulatlanul fekvő anyját. Hogy lélegzik, azt Lena az álláig felhúzott pokróc könnyű mozgásán látta. A színtelen ajka közé szorított fadarab majdnem ugyanolyan árnyalatú volt, mint az arca, és úgy nézett ki, mint a szája meghosszabbítása, mintha onnan nőtt volna ki.

Lena fölsikoltott, a kanapéhoz rohant, nagyanyja ráförmedt, hogy ne sikoltozzon, mert az anyjának rettenetesen fáj a feje, és nyugalomra van szüksége. Lena korábban soha nem hallotta, hogy a családból bárkinek is fájt volna a feje, egyáltalán, a fájdalom soha nem volt téma náluk, számára az anyja olyan volt, mintha kőtömbből faragták volna, olyan nő, akinek soha semmi baja nincs, hiszen nem egyes részekből állt, amelyeknek valami bajuk eshet vagy tönkremehetnek, mert egységes egész volt. Most meg olyan szorosan behunyta a szemét, hogy szempillái szinte teljesen eltűntek ráncai között. De aztán kivette szájából a főzőkanalat, és kezét Lena arcára tette, szája szöglete felfelé mutatott, úgy ült föl, mintha a csontjaiban vatta volna, aztán visszahanyatlott. Lena megragadta anyja karját, de nem szorította meg, lecsúszott a heverő mellett a padlóra, és ült szótlanul, amíg Rita el nem aludt. A nagymama közben eltűnt a konyhában, de onnan semmilyen zajt nem lehetett hallani. A főzőkanál ott maradt a párna mellett, ami megnyugtatta Lenát, kézbe vette és megvizsgálta, nincsenek-e rajta harapásnyomok.

Ült a padlón, tarkóját a bútor kárpitjához támasztva, és hol a főzőkanalat nézte, hol céltalanul nézelődött a szobában. A félhomályban kirajzolódtak a vitrinben álló faunfigura körvonalai. Szőrös felsőtestével elfordulva fújta a sípját, és a gyér fényben Lenát és anyját bámulta, patás lábai széles terpeszben álltak.

Na rajta!, gondolta Lena, és úgy megfeszítette az állkapcsát, hogy felső ajka az alsóra csúszott. Próbáld meg! A faun meg sem moccant, és hallgatott, csak lassan, mélyeket lélegzett, Lena látta, hogyan tágul a mellkasa.

Este Lena kihallgatta, ahogy az apja a nővérével telefonál, és gyógyszereket kér. Lena tudta, hogy nagynénje a fővárosban él, és valami fontos állásban van. – Ilyen drága? – hallotta az apát, és: – Ó, nem, valószínűleg migrén. De elviselhetetlen fájdalmai vannak, itt pedig csak ampullába töltött vizet kapni, mást nem. Tudod, hogy van ez.

Lena nem tudta, „hogy van ez”, és a migrénről sem hallott még, úgyhogy mihelyt véget ért a nyári szünet, az iskolában körbeérdeklődött, hogy mi az, és valaki azt válaszolta, hogy az egyszerűen csak fejfájás, és a mamájának nem kéne úgy megjátszania magát, valaki más meg azt mondta, hogy abba bele is lehet halni, mert az embernek kiugrik a szeme a helyéről a fejében keletkezett nyomástól.

A következő alkalommal, amikor a napközben be volt húzva a függöny a nappaliban, és Lenának csendben kellett maradnia, odalopózott anyjához, egy kis ideig vizsgálgatta rezzenéstelen arcát – ezúttal fakanál nem volt, csak nagyon száraz, nagyon cserepes ajkak –, elővette a vitrinből a faunfigurát, és az erkélyen a krumpliszsákok mögé rejtette. Még csak október elején jártak, az idő enyhe volt, de Lena remélte, hogy az erdő istene legkésőbb az év végére megfagy.

Lena, amikor hazaért az iskolából, egyre gyakrabban látta Ritát az ebédlőasztalnál egy nagy halom papír fölé görnyedve. Feje sokszor lekókadt, a tüllfüggönyön át bekúszó fényben sárgás színben játszott, Lena egész közel tolta a székét az anyjáéhoz, és azt állította, hogy csak úgy tud leckét írni, ha a könyöke hozzáér az anyja könyökéhez.

Amikor leesett az első hó, ki kellett jönniük a mentőknek, nagyanya és apa reggel hívták ki egy átvirrasztott éjszaka után, a kocsi este érkezett, Lena eközben visszafojtott lélegzettel ült a hálószoba előtt, ahonnan a csukott ajtók mögül kihallatszott anyja nyöszörgése. Miután a mentősök hordágyon kivitték a lakásból, Lena kiment az erkélyre, félrehúzta a krumpliszsákokat, elővette a fagyott faunfigurát, és a hullámlemez borítású falhoz csapta. A figura puskalövésszerű durranással darabokra tört, és Lenának egy örökkévalóságig tartott, míg az összes cserepet összeszedte, miközben négykézláb mászott és sírt félelmében, nehogy akár csak egy szilánk elkerülje a figyelmét a sötétben, akkor ugyanis nem sikerült volna elintéznie az erdei istent, hanem talán örökre megbújna itt, a szúrós, durva szövésű futószőnyegben, amelyen most áll a latyak. Amikor végül piros orral és a hidegtől égő szemmel bement a konyhába, hogy kidobja a porcelánt, senki sem volt ott, aki összeszidhatta volna. A tűzhelyen álló leveses fazékból semmilyen szag nem szállt fel. A nagymamája egy ideje már nem használt fűszernövényeket, úgyhogy a lakásban legfeljebb vaj szagát lehetett érezni, kakukkfűét vagy zsályáét nem, és a nagymama a fűszeres illatot árasztó reszelt sajtról is lemondott. – A szagtól megfájdul az ember feje – mondta, amikor Lena erről kérdezte.

Lena néha látta, hogy a nagymama ül a lánya mellett a kanapén, és saját magát szagolgatja, miközben Rita állig betakarva, mozdulatlanul fekszik. Nagymama a kézfejét az orra elé tartotta, ide-oda forgatta, aztán felemelte a karját, és megszagolta a hónalját. Az ember azt gondolhatta volna, hogy egész lassan, ültében táncol. Az ember azt gondolhatta volna, hogy imádkozik, és talán imádkozott is. Lena az ajtóban állt, és nézte a nagymama arcát, amelybe belelógtak a copfjából kiszabadult fehér hajtincsek, mintha túlságosan hevesen megrázta volna a fejét, látta, ahogy a nagyanyja a lányát bámulja, félrehúzott szájára, amely Lenát egy nagy furunkulusra emlékeztette. Azon töprengett, mennyi idő, amíg elvégzi az orvosi egyetemet. Most negyedikes, aztán jön majd még hat osztály.

A kezelőorvost Okszana Tagyejevnának hívták, vékonyra szedett szemöldöke volt, amelyet szőkére festett frufruja takart. Lena utálta a nő magas hangját, ami kihallatszott a telefonból, és hogy a szavakat úgy hangsúlyozta, mintha mesét mondana. Ráadásul az anyja nem lett jobban, amióta ő kezelte, de a szülei most gyakran beszéltek pénzről, arról, hogy spórolniuk kell, hogy még kevesebbet szabad csak költeniük, és hogy a fizetésükből ennyit és ennyit félre kell tenniük, és talán az ékszereket is el kell adniuk – ilyet korábban sosem tettek. Okszana Tagyejevnát minden hónapban meg kellett ajándékozni egy üveg konyakkal vagy egy doboz pralinéval, de legfőképpen egy bankjegyekkel teli borítékkal. Ezenkívül az anyjának felírt gyógyszerek olyan drágák voltak, hogy Lena meg volt győződve róla, a doktornő csaló és tolvaj, mert egy kommunista soha nem kérne harminc rubelt egy doboz Cerebrolysinért, amikor az apja százhúszat keres egy hónapban. – Mi kerül ennyibe tíz ampullán? Még ha serkenti is az agyi vérkeringést, akkor sem lehet ilyen drága! – dühöngött apja, fel sem emelve tekintetét a virágos műanyag terítőről. Lenának addig soha nem tűnt fel, milyen kicsi a feje az apjának, olyan, mint egy madárfiókáé, amely úgyszólván egyetlen csőrből áll. Haja megritkult a micisapka alatt, amelyet nemrég óta hordott, olykor még az asztalnál is. Ez sem sokat segített. Sapkában is megtépázottnak látszott, és elveszetten nézett ki a fejéből. Egyszer kora reggel kockás, ötujjas papucsában indult munkába, Lena az udvaron érte utol, apja bőrcipőjével a kezében. Apja csak fáradtan mosolygott, amikor Lena segített átvenni az utcai cipőt, és egyszer csak elkezdett neki a saját anyjáról beszélni, aki régi ágyneműből ötujjas papucsokat varrt az egész falunak, még a szomszédoknak is, akiket nem szeretett, és akik megmérgezték a kutyáját, vagy meg akarták mérgezni, vagy legalábbis zavarta őket az ugatása, apja csak beszélt, beszélt és beszélt, aztán elindult, Lenától el sem búcsúzott.

Szilveszterkor anyja kihívta Lenát a konyhába, és megkérte, adjon át Okszana Tagyejevnának egy újévi ajándékot. Lenával forogni kezdett a világ, amikor meglátta a pénzes borítékot. Időközben már tudta, mit jelent a megvesztegetés szó, de még soha nem csinált ilyet, és még soha nem látott ennyi pénzt egyszerre, ennyi pénzzel a zsebében pedig aztán végképp soha nem járkált, de túl ezen, úgy érezte, hogy ez nincs rendjén, hogy itt valami nincs rendjén, legalábbis gyomortájékon valami rossz érzése támadt. Nem tudta szavakba foglalni, valamit dadogott, de a mamája félbeszakította: – Most már elég felnőtt vagy – és folytatta, mintha nem vette volna észre Lena szemében a könnyeket: – Az ilyesmit az ember nem csak úgy átadja. Először elmész a piacra, Iraklij Szevarovicsnál veszel narancsot és almát, meg amije még éppen van, aztán a doktornőnek átadod a szatyrot a gyümölccsel, de előtte még beleteszed a borítékot.

Lena kétségbeesetten kereste a szavakat, ellenkezni akart, nem akart engedelmeskedni, de Okszana Tagyejevna volt anyja minden reménysége, ezt időközben már Lena is megértette, egyéb reménysége nem is volt. Megfordult a fejében, hogy megkérdezi, miért nem apa intézi, végtére ő mégiscsak már régóta felnőtt, és biztosan van gyakorlata az ilyen dolgokban, de aztán azt gondolta, hogy ha egyszer nem tanulhat még orvostudományt, akkor az egyetlen lehetőség, hogy segítsen, az, ha elmegy a doktornőhöz.

Lena a vállára kanyarította gyapjúkendőjét. A borítékot, benne a bankjegyekkel, a nadrágkorcába dugta, felvette irhakabátját, sapkáját mélyen a homlokába húzta, és szó nélkül kiment a lakásból. Ahogy kilépett, az orra égett a hidegtől, és bár szerette volna a kezét az arca elé tartani, de ujjait nem merte kihúzni a kabátzsebéből, amelynek bélésén át újra és újra végigsimított a nadrágkorcba dugott borítékon.

A piacon Lenát az emberek Artyom és Lika szüleire emlékeztették, szívesen hallgatta kántálásukat, és élvezte, ahogy a standok fölött átkiabálnak egymásnak. Lehet, hogy a nagyanyja ezért járt ide gyakran, talán neki is Szocsit juttatta az eszébe. Itt még télen is volt gyümölcs. Iraklij Szevarovics már messziről integetett, amikor Lena keresztülpréselte magát a standok között.

– Mi van, nagylány, ma egyedül jöttél? – Kopaszodó feje búbján a haj hegyes csíkot rajzolt a tarkója felé. Hogy bírhatja sapka nélkül? A piac fedett volt ugyan, de oldalfalak híján a széltől nem védte semmi. A gyümölcs hideg volt, mint a hógolyó, némelyikre pokrócot terítettek.

Lena szeretett volna a nadrágkorcára bökni, és a gyümölcsös ládák felett áthajolva Iraklij Szevarovics fülébe súgni, hogy sok pénz van nála, hogy titkos küldetésben jár, és most már tényleg nagylány, mert aki orvosnőknek kenőpénzt ad át, az nagylány. De megállta, hogy a szükségesnél akár csak egy szóval is többet mondjon, a tőle telhető legfelnőttesebben nézett, mikor almát és narancsot kért, és azzal a pénzzel fizetett, amit előzőleg gondosan bekészített a kabátjába. A szatyor nehezebb volt, mint gondolta, és egyre jobban húzta lefelé a karját. Nem akart volna még menni, szerette volna inkább kikérdezni Iraklij Szevarovicsot, nem járt-e véletlenül Szocsiban, és nem ismeri-e Artyomot és Likát. Esetleg nem adna-e át nekik egy üzenetet, vagy nem vinné-e el őt is egyszer oda, sőt esetleg ott is maradhatna nála, és segíthetne a standon, végeredményben neki is van már tapasztalata a piacozásban, és mindent megtenne, csak hogy ne kelljen nyájaskodnia azzal az orrhangú és pisaszínhajú bányarémmel, aki becsapja a mamáját, és egész családját koldusbotra juttatja. De ezt nem mondhatta el. Úgy érezte, hogy befagytak az ajkai.

Ahogy ott állt Okszana Tagyejevna háza előtt, a nyakát nyújtogatva, érezte, hogy állkapcsába beleáll a görcs. Ilyen házakat addig mindig csak távolról látott, és meg nem fordult a fejében, hogy ezekben a betonkastélyokban emberek élnek, és hogy ott egyáltalán emberi élet létezik, az ablakok előtt sehol egy ruhaszárító kötél, az emeletek pedig olyan magasnak tűntek, hogy Lena alig látta a ház tetejét. Ezekről a csillogó-villogó homlokzatú épületekről eddig mindig azt gondolta, hogy hozzátartoznak a város sziluettjéhez, de lakóháznak azokat tekintette, amilyenben ő is felnőtt – mint valami gyurmából formázott dobozok, keskeny ablakokkal, zsúfolt erkélyekkel, melyek korlátjai mögül kilátszottak az élelmiszert tároló szekrények és a krumpliszsákok. Lena lassan lépdelt fel a bejárathoz vezető fedett, széles lépcsőkön, és felsandított az oszlopokra. A gyümölccsel teli szatyrot a földön vonszolta, biztos volt benne, hogy tiszta.

Ahogy becsukódott a lift ajtaja, sietős mozdulattal kigombolta a kabátját, kivette nadrágkorcából a pénzes borítékot, hogy bedugja a narancs közé. Nem érdekelte, hogy a boríték olyan gyűrött volt, mintha a kutya szájából húzták volna ki.

Okszana Tagyejevna nem hívta be. Az ajtóban állva átvette a szatyrot, mint egy szokványos postai küldeményt, letette a két lába közé a földre, és Lena szeme láttára megszámolta a pénzt. Hogy ne a bankóköteget számláló gyors ujjakat kelljen néznie, és hogy leplezze szégyenkezését, elnézett a doktornő mellett, de a kivilágítatlan előszobában csak néhány fali akasztót látott. Valahol hátul ment a tévé, sercegést hallott, lehet, hogy mégis hanglemez volt. Okszana Tagyejevnának egy arcizma sem rándult, szótlanul biccentett, jelezte Lenának, hogy minden rendben.

Otthon azzal is megbízták, hogy mondjon néhány szót, valami olyat, hogy „Boldog új évet! Mama boldogságot és jó egészséget kíván”, vagy hogy „Sok boldogságot az új esztendőben, mama üdvözli”, de Lena nem volt biztos benne, hogy nem fogja magát elsírni, ha megszólal, úgyhogy inkább nem mondott semmit, a doktornő pedig köszönés nélkül becsukta előtte az ajtót.

Lena futásnak eredt. Nem tudta, miért, de kirohant a lépcsőházba, és leszáguldott a lépcsőkön, mintha mögötte tűz ütött volna ki. Azt képzelte, hogy még a háta is viszket. Fütyült rá, amire tanították, hogy mindig lifttel menjen, sose gyalog, mert a lépcsőház sötét és veszélyes. A felnőttek hazudnak és lopnak, úgysem lehet megbízni bennük, akkor meg miért ne menjen a lépcsőházon keresztül? A liftben nem lehet rohanni, és semmibe se lehet belerúgni. Keresztülfutott az előcsarnokon, és hallotta saját gumitalpának nyikorgását a kőpadlón, kirohant a csupa jég fasorba, elcsúszott, sapkája leesett a piszkos hóba, felkapta, de futás közben a kezében tartotta. Csak rohant és rohant, míg a saját ütött-kopott, piszkoskék gyurmaházuk előtti alacsony lépcsőkön el nem esett. Addig ült ott, amíg már nem érezte a lábát a nemezcsizmában, viszont égő fájdalmat érzett a hólyagjában.

A következő napokban annyira fájt a pisilés, hogy sírnia kellett tőle. Anyja meleg vizes fürdőt rendelt neki és meleg teát itatott vele, és az arcát simogatta, miközben ő a konyhaasztalnál ülve meleg vizes palackot szorított a hasára. Az új év kezdete óta még többet volt otthon, és sok időt fordított Lena nevelésére, még gondosabban ügyelt az osztályzataira, és bejárt az iskolába, hogy beszéljen a tanárnőkkel.

A legtöbb tárgyból változatlanul Lena volt a legjobb, csak az ukránban keverte az orosz és az ukrán i-t. Az orosz jól ment. Ukránul viszont senki sem beszélt körülötte, ő pedig kiszúrásnak érezte, hogy olyan nyelven kell fogalmazásokat írnia, amely hasonlított ugyan az anyanyelvére, de megvoltak a maga csapdái. A Dnyipropetrovszkról írott dolgozatában például következetesen Dnyepropetrovszknak írta a város nevét, mert mindenki úgy mondta, még ha a hosszú íííí-vel is akarták mondani, de akadtak olyanok is, akik egy mondaton belül is többször váltogatták az íííííí-t és az eeeeee-t, a különbség tulajdonképpen alig észrevehető, kivéve, hogy a dolgozatban pontlevonás járt érte. Ez bosszantotta Lenát, mi ez az óvodás tempó, miért olyan fontos annyira az az egy betű, hogy ő ezért ne kapjon jelest?

Anyja a nyári szünet előtt bejelentette, hogy a következő tanévtől már nem kell ukránt tanulnia. – Nem fontos – jelentette ki. – Erre a nyelvre senkinek sincs szüksége. Ez csak egy múltból itt maradt csökevény. Előre kell néznünk.

Anya az utóbbi hónapokban nagyon lefogyott, pofacsontja élesen kiállt, nyakán petyhüdten lógott a bőr. Ezt bámulta Lena, miközben anyja elmondta, hogy megállapodott az igazgatónővel, elég, ha Lena a jövőben csak orosz nyelvtanból és irodalomból tesz vizsgát. Az ukrán idegen nyelv, márpedig idegen nyelvet nem kötelező tanulni. Lena bólintott, úgysem tudta, mire menne valaha is az ukránnal. Csak később, már az ágyban jutott az eszébe, hogy egyszer a nagymamának bevallotta, hogy az ukrán hónapneveket sokkal jobban szereti, mint az oroszokat, mert azokat „metsző hidegnek”-nek vagy „dermesztőnek” hívták, nem egyszerűen csak januárnak meg februárnak, aminek azon kívül, hogy teljesen dísztelenül jelzi az idő múlását, semmi értelme. Nagyanyja bólintott, ő sem beszélt ukránul.

A nagymamája, akár egy bútordarab, hozzánőtt a lakáshoz és Lena napjaihoz. Azokban a hetekben, amikor unokája elutazott az úttörőtáborba, hazament, de iskolakezdésre ismét náluk volt, ugyanazzal a mindig egyforma, merev arckifejezéssel érkezett, átöltözött otthonkába, tiszta fejkendőt kötött, és nekilátott a főzésnek. Így ment ez hat nyáron át, mígnem kevéssel Lena tizennegyedik születésnapja után bejelentette, hogy végleg elutazik. Októberben még sütött Lenának egy levelestészta-tortát, és megfésülte rövid haját, de novemberben azt mondta, elég volt, el kell mennie.

– Ti már semmi hasznomat nem veszitek, de a kertemnek szüksége van rám, a mogyorót Vika gondozta, az is hoz valamit a konyhára, de ha a céklára gondolok, a málnára, a szilvára... Megpróbálok keresztezni két almafajtát... – közölte vacsoránál, amikor négyesben ültek az asztalnál, és a káposztalevest kanalazták. Rita üres tekintettel nézte az anyját, Lena apja csak bólintott, és egy hét múlva Lenával együtt kikísérte a vonathoz. Az ősz a vége felé közeledett, a levegőnek már hószaga volt, Lena kabátban is fázott. Megígérte nagyanyjának, hogy meglátogatja, ami nem állt szándékában, és ezt már akkor tudta, amikor búcsúzásképpen megölelték egymást.

Hiányozni fog nagyanyja zsémbelése, amikor a ház előtti örökké zajló építkezéstől poros nadrágját nem vitte rögtön a fürdőszobába, hanem közös szobájukban ledobta a székre. Hiányozni fog éjszakánként nagyanyja szortyogó horkolása, amitől nem tudott aludni, és az, ahogy majd minden este hangosan megszámolta a szappanokat, miközben a mosogató alatti szekrényben rendezgette őket. De a nagyanyja hiányánál is rosszabb volt elképzelni, hogy ilyen hosszú idő után megint elmenjen Szocsiba, visszatérjen a városszéli régi településre, a fűrészporhegyek közé, a koromszagú tűzrakó helyhez, ahol saslikot szoktak sütni, és a fűben a letaposott foltokhoz, ahol előző este még az asztal lábai álltak, hogy ott álljon a kapunál, a sokfelé tekeredő szőlőgyökerek mellett, és soha többé ne akarjon onnan elmenni, hanem örökké megmaradjon már rég tovatűnt gyerekkorában.

Tulajdonképpen már az úttörőtáborhoz is túlkoros volt, de mivel csak néhány héttel az iskolaév vége után tölti majd be a tizenötöt, kirimánkodott magának egy utolsó táborozást a Sasfiókban. – Jót tesz a lelkemnek, mama, te magad szoktad mondani! – mondta ragyogó arccal, amikor az anyja végre engedett, és egy puszit nyomott az arcára.

Lena az óta az első, akarata ellenére rákényszerített táborozás óta minden nyáron viszontlátta Aljonát, kivéve azt az évet, amikor nem volt hajlandó elutazni, mert hirtelen úgy érezte, hogy mire visszatér, az anyja már lesz ott. Semmi különös nem történt, anyja állapota nem javult, de nem is romlott, Lenát azonban valami sajátos szorongás kerítette hatalmába, egy lépést nem tágított az anyja mellől, bámulta szürkülő haját, próbálta számba venni, hogy a szája körül tovább szaporodnak-e az apró ráncok.

Az ezüstös hajszálakon kívül, amelyek száma egyre nőtt anyja fején, volt még egy változás: anyja megszelídült, gyakrabban ölelte meg gyermekét, és egyre ritkábban veszekedett; a tekintete is megváltozott – Lena már nem érezte úgy, hogy anyja pillantásával ajtókat képes kettéhasítani, most már egyszerűen csak átlátott rajtuk, és olykor a lányán is.

Lena azon töprengett, mikor érdemes Aljonát beavatni a tervébe – talán legjobb, ha megvárja, míg együtt hevernek a tóparton, fürdőruhájuk felett egy szál vékony ingecskében, lábujjaikat a fűbe fúrva, felettük az ég, mint a papa keze; vagy esetleg este a tábortűznél suttogja a fülébe, nem beszélne hangosabban, mint ahogy a tűz pattog, Aljona pedig hitetlenkedve nézne, és vissza is kérdezne, hogy aztán némán, de biztosan többször is bólintson; vagy csalja be az üvegházba, ahol először találkoztak; ott nem volna olyan feltűnő, hogy az arca lángol, és hogy szakad róla a veríték, és miközben Aljona a paradicsomágyások között járkálna, és fejét, mint egy túl nehézre és túl nagyra sikeredett fészket, ide-oda ringatná, Lenából spontán ötletként buggyanna ki, szinte csak mellékesen a kérdés, mintha hosszú éjszakákon át az ágyában fekve nem gondolta volna végig és képzelte volna el minden részletében: a közös kollégiumi szobát Donyeckben, a sétákat, talán egyszer-egyszer egy közös mozit, és természetesen a közös magolást a vizsgákra.

Végül úgy döntött, hogy rögtön, az érkezés utáni reggelen, még a hálóteremben, rögtön ébredés után megmondja. Aljona ágyához lépett, és minden bevezetés nélkül, mintha a pontos időt közölné, ismertette vele tervét, de Aljona csak annyit felelt: – Nem tudom, hogy egyáltalán szeretnék-e egyetemre menni.

Lena egész idő alatt nem tudta utolérni a barátnőjét, Aljona egy egész fejjel magasabb volt nála, minden feszesebb volt rajta, a gesztusai határozottabbak, a tekintete pedig majdnem mindig megközelíthetetlen, úgyhogy Lena még most is, amikor tanácstalanul széttárt karral ott állt az ágyánál, úgy érezte, hogy felnéz Aljonára. A nap már kora reggel betűzött a virágportól ragacsos ablakon át, az úttörők tréfálkoztak és kölcsönösen felrázták egymást, és térdig felhúzták harisnyájukat. Aljona törökülésben ült az ágyon, csupasz lábfeje kikandikált pizsamanadrágjából, hegyes térde Lena mellett mutatott valahová, a lány szemmel láthatóan nem sietett a reggeli tornára. Arcán a bőr papírvékonyságúnak látszott, mintha hús nem is lett volna alatta, porcelánfehér volt, mint mindig, a szemöldökét pedig mindkét mutatóujjaival összeborzolta, ami megőrjítette Lenát.

Ahogy múltak a nyarak, barátnője egyre furcsábban viselkedett. Amikor egyszer megpróbálta elmesélni Lenának, hogy ki volt az, aki gyerekkorában áthajtott a lábán, és egész életére megnyomorította, egy örökkévalóságnak tűnő ideig harapdálta belülről az arcát, és végül csak annyit mondott: – A jó emlékezet magányossá tesz. – Amikor Lena ingerülten visszakérdezett, azt válaszolta: – Néha könnyebb elviselni valamit, ha nem törődünk vele. – Többet nem lehetett kiszedni belőle, Lena pedig annyiban hagyta, anélkül, hogy bármit is értett volna mindabból, amit Aljona megpróbált elmondani neki.

Aljona tenyerével elsimította a ráncokat a lepedőn, és szemlátomást már egy másik belső helyen járt, amit Lena gyakran megfigyelt nála. Valahányszor Aljona eltűnt önmagában, még homoktövisillata is megszűnt. Nyárról nyárra egyre tökéletesebben tudott láthatatlanná válni, mintha csak év közben otthon gyakorolta volna. Lena nagy svunggal a matracára vetette magát, remélve, hogy a megereszkedett rugók okozta hullámzás visszahozza Aljonát, és kétségbeesetten kutatott valami után, amit mondhatna.

– És akkor mit akarsz tenni? – szakadt ki belőle végül a kérdés. – Szakmát tanulsz? – Egy ezredes lánya mégsem dolgozhat gyárban, ez nagyon furcsa volna.

Aljona megrázta a fejét, beletúrt éjjeliszekrénye fiókjába, mintha jelezni akarná, hogy részéről befejezettnek tekinti a beszélgetést, Lenát bőszítette a zaj, amit a hosszúra nőtt körmök kaparászása okozott a fán, és már fel is pattant volna, hogy Aljona nélkül induljon a gyülekezőtérre, de aztán belenézett Aljona könnyben úszó kerek szemébe. Ajka előrebiggyedt, hosszúra nőtt haja rendezetlen fürtökben omlott a vállára, amitől az arca még keskenyebbnek és kifürkészhetetlenebbnek látszott. Nyilvánvalóan senki sem nyírta a haját. Azt hiszed, különb vagy másoknál? És hogyan képzeled el az életedet, mire vagy alkalmas? Hát akkor ez után a nyár után lehet, hogy soha többé nem látjuk egymást! Ezeket akarta Lena kiabálni, de egy hang sem jött ki a torkán. Felharsant a reggeli tornát jelző trombitaszó, de barátnője meg sem mozdult.

– Mutatok valamit – szakította félbe Aljona Lena gondolatait, mintha nem éppen valami a jövőjükre vonatkozó, súlyos következményekkel járó döntésekről beszélgetnének. Lazának tűnt, vagy legalábbis úgy tett, mintha az lenne, miközben a fiókból egy karcsú könyvecskét húzott elő, és fejét leszegte, úgyhogy Lena nem láthatta az arcát, és olvasni kezdett belőle.

Semmi kétség, a kék légy rendelkezett egy kimondottan fejlett jellemvonással. Környezete megvetésre méltó viselkedése bosszantotta, kiváltképpen azé a filozófusé, aki szemlátomást a világmindenség urának tekintette magát. Magányosan serénykedett a munkaterületén. Ezt írta: „Az ostobaság mindenható, az értelem tehetetlen. Mire megy egy kétfejű sas egy milliófejű hidrával szemben?”

Aljona felnézett, és a tekintete mintha azt kérdezte volna: Érted?

Lena nem értette. Legszívesebben felugrott és kitépte volna Aljona kezéből a könyvet, hogy a hálóterem falához vágja, és rákiabáljon barátnőjére: Nem, te nem érted! Te nem értesz semmit! A nyelvén közben a szégyen savanyú ízét érezte. Tudnia kellett volna, miről beszél Aljona? Mi mást kezdhet az ember az életével, ha nem tanul, miért nem beszélt vele erről soha senki? És mi ez a dolog a kék léggyel?

Már megint felharsant a trombita, most egyedül voltak a hálóteremben, mindjárt kezdődik a létszámellenőrzés, de Aljona egyszerűen tovább olvasott, hangosan és érthetően, jól tagoltan, furcsa szüneteket tartott a mondatokban. Lena majd beleőrült, hogy Aljona olyan távol volt, egyszerűen meglépett, egészen egyedül, esze ágában sem volt reggelenként mellette ébredni a kollégiumban, vele együtt járni előadásra, ehelyett mindkettejüket nehéz helyzetbe hozta, mert ha észreveszik, hogy nincsenek ott a reggeli sorakozón, annak következményei lesznek, lehet, hogy még a mamáját is felhívják, és akkor mi lesz.

– Eszeden vagy? Mit olvasol itt nekem? – kérdezte végül Lena, mert a többit nem mondhatta el. Kintről, a folyosóról lépések hallatszottak, valaki őket kereste, kiáltásai egyre közeledtek. Aljona kulcscsontján és homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek, arca a napsugaraktól még sápadtabbnak látszott, megperdült, egyik kezével a könyvet szorította, a másikkal megragadta Lena csuklóját, és behúzta magával a hálóterem ajtaja mögé.

Itt nem lehetett csak úgy eltűnni, nevetséges, egyszerűen nem lehetett kimaradni semmiből, de Aljona haja most belenőtt Lena arcába, bekúszott a szájába, combja az övéhez nyomódott, meztelen bőrt érzett a karján. Lena visszafojtotta a lélegzetét, és megpróbált uralkodni reszkető mellkasán és lábán, nehogy összeessen. A padló olyan hideg volt, mintha nem deszkapadlón, hanem járólapon állnának mezítláb, Lena szeme előtt a hirtelen váltástól a reggeli fényből, a poros sötétbe az ajtó mögött, szentjánosbogarak táncoltak, Aljona még mindig nem nézett rá, de a szája mozgott Lenáé mellett, talán azt mondta: psssszt, vagy valami mást, de semmilyen hangot nem hallatott. Az udvaron a trombita mintha nem tudott volna lenyugodni, ordibálást, kiáltásokat lehetett hallani. Az okozná a felbolydulást, hogy ketten hiányoznak? Lena beszorult a fal és Aljona közé, és sírhatnékja volt, mert hirtelen megértette, hogy mindjárt vége, és Aljona lehúzza a bőrét az övéről, mint valami fóliát.

Lenának a rá váró büntetés járt az eszében, a padlósúrolás, a szülők értesítése, bejegyzés a dossziéjába, a legjobb talán az volna, ha lelépnének, most rögtön, mindegy, hová. Ne szakítsd el magad tőlem! Ne szakítsd el magad tőlem! Előbb ki az erdőbe, onnan a legközelebbi városba, aztán felhívják a szüleiket, hogy jól vannak. Soha többé nem fog sorba állni az apjával élelmiszerért a hidegben. Soha többé nem fog felébredni éjjel az anyja nyögdécselésére. Soha többé nem fog azon rágódni, hogy miért jönnek a mentők este, már ha egyáltalán kijönnek, mikor pedig reggel hívták ki őket, és soha többé nem fog félni, hogy akkor talán már késő lesz. Zavarodottságában észre sem vette, hogy Aljona közben már ellépett mellőle, és az ajtón át kikukucskált az üres folyosóra, Lena ott maradt a falhoz simulva, és lélegzett, biztos volt benne, hogy ha most részt venne a reggeli sorakozón, és minden a megszokott rendben zajlana, ő összetörne, egyszerűen szétrobbanna, BUMM.

A nyár elmúlt, mint egy hiba, mintha Lena egyfolytában egy kivájt gyümölcsbe harapna bele, mintha mindaz, amit látott és átélt, már megfoghatatlan emlék volna, amin áthaladt. Az azelőtt olyan élénk színben ragyogó úttörő-egyenruhák időközben már olyan sok mosáson mentek át, hogy úgy néztek ki, mintha vízfestékkel pacsmagolták volna össze őket, és – különösen a nagyobbak megnyúlt és inas testén – szorosan feszültek. A fehér lakkfesték, amivel a barakkokat mázolták le, az ablakkereteknél felrepedezett, és porózus csigákba pöndörödött. Aljona mondata járt az eszében: „A jó emlékezet magányossá tesz”, de aztán más nemigen. A plakátfalak és táblák nem tűntek már olyan nagyoknak és fenyegetőknek, az A Z Ú T T Ö R Ő E V É S K Ö Z B E N N E M B E S Z É L feliratból lehullott az első T, az L pedig csálén állt, de ez láthatóan senkit sem zavart. A melegházban sosem volt senki, a paradicsomok maguktól nőttek és lógatták túlérett fejüket. Lena végigjárt a sorokon, lenyalta felső ajkáról a sót, kezét végigsimította a pihés töveken, két tenyere közt szétmorzsolta a leveleket, és élvezte a gyümölcsös illatot és a viszkető érzést. A gyülekezőtéren alig a derekáig érő gyerekek szaladtak el mellette, kergették a tyúkokat, és ahogy tekintetével követte őket, életében először sajnálatot érzett, sajnálta az időt, amit a kicsik itt fognak elpocsékolni, sajnálta a gyerekeket a sok sérelemért, ami még csak ezután következik, és az ezeket követő ürességért. Lenát kimerítette a düh, szemébe húzta a sapkáját, és ha csak tehette, alvást színlelt.

NAPSÜTÖTTE BOLYGÓN NŐJENEK FEL GYERMEKEINK, ŐK A MI BOLDOGSÁGUNK, A MI ÖRÖMÜNK – ez a jelmondat állt a táncterem falán. Piros alapon fehér betűk. Lena az évi rendes diszkóesteken észre sem vette a transzparenst, többnyire azonnal a táncparketten termett, és vagy a többieket figyelte, vagy a saját lábát, most viszont a falhoz támaszkodva ült felszegett állal. A párok az ajtó melletti táblán látható ábrázolást és utasítást követve mozogtak: a képen egy egyformán hosszú, szőke hajú fiú és leány állt egymással szemben, kezét a másik vállán és csípőjén tartva, közöttük vonalzóval megrajzolt egyenes vonallal és nyíllal jelzett 0,5 méteres távolság. Fejük fölött felirat: ÚTTÖRŐ, felkiáltójellel, tánclépés közben megdermedt lábuk alatt: TARTSD A TÁVOLSÁGOT, utána megint csak felkiáltójellel. Lena hosszasan nézte a figyelmeztetést, aztán bement, az Aljona melletti hely üres volt, és hátrébb, a sarokban is akadt még néhány üres szék. Néhányan már óvatos lépésekkel ringatóztak a lámpák tarka fényében, ahogy azt az ábra is szemléltette, nyársat nyelten, ügyelve az előírt távolságra, bárgyú mosollyal, és egymástól elfordított tekintettel, mintha azoknál keresnének bátorítást, akik még csak ülnek, és nézik őket. A falakat a légmozgástól kiöblösödő anyag borította, akár egy feszülő vitorla, egy olyan hajóé, amely bármelyik pillanatban kifuthat a tengerre. Aljona meredten bámulta a plafont, Lena leült mellé, de egy szót sem szóltak.

Fényes csillagok hullnak az égen

Valamit gyorsan kívánni kéne

A láthatáron ismerős házak

Ragyogjon fel fénylőn Altair csillag

Csillagok, hulljatok!

Úgy tartják, szerencsét hoztok.

A sátrakban emlékbe itt hagyjuk

A sasfiókoknak dalunk.

A hangszórók a helyiség túloldalán, a rögtönzött színpad mellett voltak felállítva, de Lena kívülről tudta a dalt, és akárhogy recsegett is a hangszóró, minden sorát értette. Aztán lassú fúvószene következett. A mikrofonállvány magányosan ágaskodott az emelvényen, de ma senki sem mond beszédet. Amikor néhány hete előadásra gyűltek itt össze, az egyik úttörővezető-nő a büszkeségről és az örömről, valamint a vírusokról és kórokozókról beszélt, meg arról, hogy senki se felejtsen el megjelenni az ápolónőnél az előírt vizsgálatra. Lenának eszébe jutott első beszélgetésük Aljonával, az, hogy megpróbálta elképzelni, ahogy a hányás sugárban tör ki Aljona porcelánfehér arcából, és ahogy Aljona felajánlotta, hogy érintse meg a térdkalácsát és a lábfejét, amelyen meghúzogathatta volna az ujjakat, egyszerűen csak úgy. Aljona térde most könnyeden ide-oda ringott a kék, piros és sárga diszkófények változásainak ritmusára. A szemközti falnál, az ablakok alatt üldögélő fiúk őket nézték, és könyökükkel egymás oldalát bökdösték. De még mielőtt valamelyikük odament volna hozzájuk, hogy felkérje egyiküket, Lena felpattant a helyéről, és Aljona felé nyújtotta a kezét.

Aljona megfogta, fel sem pillantott, hagyta, hogy Lena felhúzza a helyéről, és a kibicegett vele a terem közepére. Lena tudta, hogy keze hideg és csúszós az izzadságtól, de annál erősebben szorította Aljona ujjait. Másik kezét Aljona bordáihoz nyomta, amelyeket külön-külön érzett az úttörő-egyenruha fehér ingén keresztül, mint a csirkecsontok, gondolta Lena. Igyekezett ő vezetni. Minden lépésnél észlelte, hogy táncpartnere két lába nem egyforma hosszú, Aljona késve, nem a zene ritmusára helyezte át testsúlyát egyik lábáról a másikra. Mint az elmúlt hetekben majdnem mindig, most is magába merült, úgyhogy Lena vette magának a bátorságot, és gátlástalanul megbámulta, hogy mindent megjegyezzen, amit lát. Barátnőjéről nem volt fényképe, nemsokára valószínűleg már nem fogja tudni, hogy néz ki. A füle hegye lekonyult, körülötte néhány göndör tincs, két pofacsontja között mélyen belapuló orra ívelt ajka fölé nyúlt. A táncestre nem fésülködött meg, a haja pont ugyanolyan borzas volt, mint annak idején a paradicsomtövek között, és még mindig félig Szocsi-, félig málnaillata volt. Aljona még mindig nem nézett Lenára, de a homloka Lena felé mutatott, Lena megpróbált rájönni, hogy Aljona csukva tartja-e a szemét, vagy csak egyszerűen a lábát figyeli, hogy el ne rontsa a lépéseket, és hirtelen úgy érezte, nagyobb Aljonánál, de lehet, hogy csak a barátnője görnyedt össze egy kicsit, összepöndörödött előtte, mint a lakkfesték a barakkok falán. Lena csak fekete, sűrű szempillákat látott, és Aljona szándékosan összeborzolt szemöldökét, amely két félre osztotta az arcát. Nem tartották a félméteres távolságot.