Borítószöveg

Csakúgy, mint nővére, Sisi, Mária Zsófia is bajor hercegnőnek született, majd belőle is királyné lett, de neki – balszerencséjére – a nápolyi trón jutott, ahonnan az egységes Olaszország megteremtői hamarosan elmozdítják. Mária Zsófia hiába védelmezi férfiakat megszégyenítő bátorsággal Gaeta erődjét, győz a túlerő, és a királyi pár kénytelen Rómába, a pápához menekülni. Amikor a Risorgimento már a pápai államot fenyegeti, a Szentatyát megvédelmezni kívánó önkéntesek egyikeként Rómába érkezik Emmanuel de Lavaysse, egy régi, de elszegényedett nemesi család sarja, és a pápai zuáv ezred katonája lesz. Az elűzött nápolyi királyné és az egyház védelmében fegyvert fogó Lavaysse véletlen találkozásából lángoló szerelem, abból pedig egy gyermek születik, akinek azonban – törvénytelen utód lévén – egész életében titkolnia kell származását...

Két különleges sorsú nő, anya és lánya kalandos életét meséli el könyvében Lorraine Kaltenbach, a hősnőivel távoli rokoni kapcsolatban álló francia írónő. A szerző háromévi kutatómunka után vetette papírra a Marcel Proust által „katonakirálynénak” elnevezett Mária Zsófia és eltitkolt lánya, a házasságtörő kapcsolatból született Daisy történetét.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lorraine Kaltenbach: Le Secret de la reine soldat –
L’extraordinaire sœur de Sissi,

Éditions du Rocher, 2021, Paris

Fordította Balla Katalin

Copyright © 2021, Groupe Elidia

Éditions du Rocher

28, rue Comte Félix-Gastaldi – BP 521 – 98015 Monaco

Hungarian translation © 2022 Balla Katalin

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítófotó © ÖNB/Wien, Pf 4:C(3);

ISBN 978-963-479-988-7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Takács M. József

Szerkesztette dr. Vandlik Katalin

A szöveget gondozta Török Mária

A versbetéteket N. Kiss Zsuzsa fordította

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Odette Kaltenbachnak, Plezioszauruszomnak

A québeci Bernard Landrynak Verchère-ből és a tenziengói mosszi Noaga Ouédraogónak, akiknek az árnyékában nőttem fel…

Előszó

„Az ősökről őrzött emlék a népek levéltára és a világ családfája. Mindenki vigyázzon hát a magáéra, őrizze meg atyái nevét és történetét. Adja tovább az övéinek mint legfontosabb vagyont.”

JACQUES BOUCHER DE PERTHES: Opinion de M. Christophe
(Monsieur Christophe véleménye){1}

„Az élőknek méltányossággal tartozunk, a holtaknak csak az igazsággal.”

VOLTAIRE: Oidipusz

Kezdetben volt Garrevaques

Hélène, a dédnagyanyám sokáig nem tudta, hogy Daisy valójában Sisi császárné eltitkolt unokahúga. Gyerekként természetesnek vette, hogy az unokatestvére, és meg sem próbálta kifürkészni a titkát. Csak az érdekelte, melyik napon és hány órakor érkezik meg a közeli Revel állomására. Nem létezett számára Garrevaques-ban kellemes séta, jó nyaralás, napsütés a legjobb, legbizalmasabb barátnője nélkül.

Garrevaques régi családi kastély Franciaország déli részén, a puylaurens-i dombok és a Montagne Noir között húzódó síkság közepén; meleg déli szél járta vidék, igazi Eldorádó, ahol kedvére él az ember, és kiélvezheti a gasztronómia minden gyönyörét. Ezen a délnyugati területen a mai napig mindenbe libamájat tesznek: az előételekbe, a rakottasokba, a fasírtba, a szarvasgombás szárnyasba. Ma is hallom a nagynénéimet, ahogy hadarva, telt akcentusukkal bizonygatják, hogy az ilyesmi a legkevésbé sem káros a vonalakra vagy az egészségre. Ami a rózsaszín homlokzatú, meredek tetős kastélyt illeti, semmit sem változott. Ugyanolyan, amilyennek Hélène és Daisy ismerték. A vallásháborúk korának erődítményéhez már nem sok köze maradt, de csinos kődíszei alatt ott rejtőznek a XV. századi erőd falai és a turenne-i várgróf csatáinak nyomai. Ez a váz egyidős a pompás tölgyfával, mely a park összes többi fája felett uralkodva ott áll vele szemközt. Fél évezrede néz farkasszemet egymással a kastély és a fa a Lauragais-vidéken.

Az öröklések játékának és a szerelem szeszélyeinek köszönhetően az épület katolikusok kezére került, holott az unokatestvéreim ereiben még mindig az eretnekek vére csörgedezik. Az idők kezdete óta albigens családunk már 1550-ben csatlakozott a reformációhoz. Hamarosan birtokba vette a garrevaques-i földeket. Minden vidék, minden egyházmegye polgárháború fészke volt. És bár gyakran megfeledkeznek róla, a vallásháborúk évei káoszba döntötték Franciaországot, és helyrehozhatatlan károkat okoztak, amelyekről Alain Peyrefitte is ír Le Mal français című művében.

Az unokanővéreim úgy gondozzák a kastélyt, mintha egy robusztus öregembert kényeztetnének, annál is nagyobb szeretettel, mert az épület története összefonódik az életükkel. Nehéz feladat: egy öt évszázados ház folyamatos javításokat igényel. Három évvel ezelőtt annak érdekében, hogy támogatást kaphassanak a hivatalos szervektől és a régi épületek szerelmeseitől, létrehoztak egy egyesületet, és megkértek, hogy legyek a vezetője. Mintha szeretett halottaim üzentek volna az égből. Tovább örökítették belém a családi szellemet, a köteléket, amely generációkon, sorsokon, örömökön és bánatokon át összekapcsol és egyesít. Ráadásul a kedves rokonok felkérésében talán burkolt bocsánatkérés is rejlett: a tény, hogy az egyesület elnöke hugenotta, felderítheti a park végében, árnyas lombok alatt nyugvó őseinket.

Az egyesületünk célja, hogy leltárba vegyük a túl régóta a kastély egyik tornyában porosodó, megfakult iratokat, amelyek a történetüket mesélik el. A XIX. és a XX. században az elődeink kegyelete nem terjedt messzire, mindössze levittek a szalonokba néhány oklevelet, amelyeket a király titkára írt alá. Ezen túl úgy tűnik, meglehetős közönnyel viseltettek a családi múlt emlékei iránt. Igaz, a régi iratok csak a paleográfusok számára olvashatók, de akinek több mint húsz generációra visszanyúló dokumentumok vannak a birtokában, annak szent kötelessége, hogy életre keltse őket, mielőtt a penész és az egerek mindent elpusztítanának. Nemcsak kötelességünk ez, de vágyunk is, hiszen meggyőződésünk, hogy ezek az összegyűjtött emlékek a mélyben felfedezésre váró, titkos birodalmat alkotnak.

Az egyesületi alapító okirat aláírásakor, néhány pohár chardonnay után vettem a fejembe, hogy kiszabadítom Daisyt a felejtés homályából. Hiszen ő is hozzá tartozik a kastély történetéhez. Az őseink híven őrizték a titkot, de százötven év távlatából úgy érzem, a feltárásával már nem fenyegetem a közerkölcs szent törvényeit. Éppen ellenkezőleg, hozzájárulok a holtak feloldozásához, és jótékony balzsammal nyugtatok meg néhány feledésbe merült, bűnbánó lelket.

Távoli emlékek

Hélène lányától, apai nagyanyámtól szereztem tudomást Sisi eltitkolt unokahúgának létezéséről. Valójában az ő emlékére kezdtem a kutatásba.

Mami kilencvenhét éves volt, amikor először mesélt róla részletesen. Ilyenek a protestánsok – kinek-kinek a maga hiúsága –, előszeretettel kérkednek a gályarabjaikkal és a máglyán megégetett lelkipásztoraikkal, de világi hívságokkal sokkal ritkábban legyezgetik a hiúságukat. Nagyanyám mindent elmondott a hugenották üldöztetéséről, de kiváltságos élete ezernyi emlékéből szinte semmit sem ismertem. 1900-ban született, végigélte az évszázadot, és úgy lobbant el, akár a gyertya, épp a századik születésnapja előtt.

Két évvel a halála előtt szerencsére eszembe jutott, hogy kifaggassam az én „Plezioszauruszomat”. A Rostand-ban, egy párizsi kávéházban találkoztunk a Luxembourg-kerttel szemben. Korábban értem oda, és vártam, mikor érzem meg a Calèche-felhőt. Az Hermès illata olyan átható és nehéz volt, hogy azon tűnődtem, nem omlik-e össze alatta egy nap az elveszett világnak ez a bájos maradványa. Egyszer csak megérkezett, tökéletes volt, mint mindig, az orra bepúderozva, Derby bot az egyik kezében, lakk retikül a másikban, amelyben évszaktól függetlenül mindig volt púderdoboz és egy pár selyem- vagy kecskebőr kesztyű. Mami a civilizáció mesterműve volt: éles eszű és derűs. Ösztönösen vonzódott a huncutságokhoz, irtózott a pedantériától, és főként megvolt benne azoknak az előkelő nőknek az egyszerűsége, akikről Barbey d’Aurevilly beszélt, a kiváltságos örökség, a bölcs, mélységes egyszerűség, melyben a művészet és a természetesség vegyül egybe és köt békét egymással. Ez azonban cseppet sem gátolta abban, hogy szabad utat engedjen kissé zsarnoki ösztöneinek. Egy pillantással porig sújtotta azokat, akik nem azonnal a kellő udvariassággal fordultak felé. A kávézó pincérei is megérezték ezt, vigyázzban álltak, és készséggel hozták az emlékek megörökítéséhez szükséges papírlapokat.

Nyolcvan évvel korábban ez a csupa ránc öreghölgy a Montparnasse frenetikus hangulatában, a ‘20-as évek forgatagában élt. Mitsouko parfümöt használt, köldökig érő gyöngysort viselt, és mélyen világos szemébe húzta a kis kalapját. Délutánonként aktokat rajzolt a Grande Chaumière műteremben, vagy vázlatokat készített a Dôme vagy a La Coupole vendégeiről. Éppen véget ért az I. világháború. Az édesanyja, Hélène, Daisy unokatestvére nemrég hosszú betegség után meghalt a Garrevaques kastélyban. Az apja nem tudta, hogyan vigasztalja, hagyta, hogy beiratkozzon a Julien akadémiára a Berry utcában, majd a Dragon utcában. Így történt, hogy a legkülönfélébb illemszabályokkal teli világban, a még a XIX. századot tükröző Párizsban a fiatal kálvinista lánynak szabad bejárása lett a kárhozat helyeire, a Fitzgeraldok, Foujiták, Kislingek és Man Rayek közé.

Még izgalmasabbá tette az elbeszélését, hogy kitűnő memóriája, rendszerező elméje módszeresen csoportosította az emlékeket, a neveket, keresztneveket és évszámokat: 1910. január 28-a, a nagy párizsi árvíz és a nagyszülei házmestereinek halála a Voltaire rakparton; a spanyolnáthája 1918-ban; a Te Deum a Notre- Dame-ban hat nappal a fegyverszünet után; a részvétlátogatása Londonban Dickenséknél{2} az ifjú Cédric emlékére, aki a Leuze erdei csatában vesztette életét; az utazása az Egyesült Államokba, melyen megajándékozta az amerikaiakat az École Polytechnique Katona-szobrának másolatával; a hajóút a Potomac folyón, a Sylph, Woodrow Wilson jachtja fedélzetén West Point felé, ahol MacArthurnál vacsorázott, és Pershing tábornok{3} mellé ültették; a váratlan visszatérése egy hadihajón a belga király és királyné társaságában; az akvarellórái a leendő kenti hercegnővel; az estélyek a Lambert Hotelban Czartoryski herceggel; az apja jótékony munkássága Coco Chanellal és Ghilka hercegnővel, alias Liane de Pougyval; az ájulása Simenon karjaiban Delfzijlben, az Ostrogoth fedélzetén stb. És képes lett volna úgy távozni a világból, hogy mindezt nem osztja meg velem.

Az Illustration beszámolóihoz méltó tűzijáték közepette merült fel Sisi eltitkolt unokahúgának kérdése. Ragyogó születése ellenére a katolikus, félig francia, félig bajor kislány akkor nem keltette fel a figyelmem. Daisy a XIX. századhoz tartozott, a dédnagyanyám, Hélène generációjához: nem volt olyan izgalmas, mint a féktelen húszas évek élő emlékezete, aki ott ült velem szemben, hús-vér valójában. Beértem tehát annyival, hogy néhány kósza lapon összefoglaltam a titokzatos lány életét. A költözések során azután elvesztek ezek a jegyzetek. Nem baj, gondoltam akkoriban, hiszen biztos voltam benne, hogy a lényeget megőrizte az emlékezetem. Daisy a nápolyi királyné és a rokonunk, Emmanuel de Lavaÿsse szerelmének gyümölcse volt. Lavaÿsse az 1860-as évek elején a pápai zuávok között szolgált Rómában. A kislányt születése után az apja gondjaira bízták, de soha nem szakadt meg a kapcsolata illusztris édesanyjával: anya és lánya titokban minden évben találkoztak Possenhofenben, Bajorországban. Sajnos Daisy fiatalon meghalt tuberkulózisban. Amennyire emlékszem, a francia sajtó meglepetten adott hírt róla, hogy egy ismeretlen fiatal lány temetésén a Madeleine-templomban megjelent a királyné. Mindenszentekkor a dédanyám, Hélène, később pedig Mami mindig vitt virágot az unokanővér sírjára. Ennyi maradt meg az emlékezetemben…

Tíz évvel később megosztottam ezeket az információkat egy, a Habsburgoknak szentelt oldalon. Épp Toulouse-ba repültünk a bátyámmal és a lányaival, egy születésnapra igyekeztünk Garrevaques-ba. Erősíteni akartam az unokahúgaim kötődését a kastélyhoz, ezért tökéletesen demagóg módon előkaptam Daisy történetét. Biztos voltam benne, hogy nagyobb hatással lesz fiatal elméjükre, mintha a nantes-i ediktumot idézném fel. Amikor az interneten utánanéztem a nápolyi királyné keresztnevének, rádöbbentem, hogy többet tudok az eltitkolt gyermekről, mint a bajor hercegnők rajongói, akik még csak találgatták a létezését, vagy azt hitték, egy belga gróf (valami Armand de Lavayss!) „fattyú lánya”. Küldtem tehát egy üzenetet, mely azóta annyira elterjedt, hogy a nyoma még most, majdnem tizenöt évvel később is megtalálható több francia nyelvű, a Wittelsbachoknak szentelt oldalon. Kaptam néhány izgatott levelet ismeretlenektől, mintha a Vasálarcos kilétét tudtam volna meg, vagy cáfolhatatlan bizonyítékkal bírnék Nessie, a Loch Ness-i szörny létezéséről.

A nápolyi királyné több mint száz évre feledésbe merült titkos szerelmének története új életre kelt. Hiszen Daisy nem történelmi délibáb, nem legenda szülötte volt. Létezett. Története a titokban leélt élete csendjében íródott. Könyörületes rokonok fogadták be és védelmezték, és soha senkinek nem beszéltek a származásáról. Semmit vagy szinte semmit nem lehetett tudni róla. A homály, mely a bölcsőjét körülvette, egész életén át elkísérte, a sírban is vele maradt, és csak részben oszlott el az idők során. A XX. század elején Marie-Louise von Wallersee Larisch, Erzsébet királyné egy másik unokahúga felfedte a létezését, de a pontatlan tanú, aki a mayerlingi tragédiába is belekeveredett, csak hiányos információkat és észrevételeket közölt.

Marcel Proust „katonakirálynéja”

Mielőtt azt mondhattam volna Daisyről: „egyszer volt, hol nem volt…”, mielőtt belefogtam volna a csodálatos tündérmesébe, vissza kellett nyúlnom a forrásokig, elő kellett csalogatnom a korabeli dokumentumokat a levéltárakból és mindenhonnan, ahol csak rejtőztek, és át kellett nyúlnom másfél évszázadon, egészen a szüleiig, hogy életre keltsem a szenvedélyt, melyet sosem vállalhattak nyilvánosan.

Útközben találkoztam főszereplőmmel, Mária Zsófia bajor hercegnővel, akit ideje visszaemelnünk az őt megillető rangra. Mára elfelejtették, de Daisy anyját egykor hatalmas dicsőség és hírnév övezte. Hercegnőnek született, a házassága királynévá, a jelleme pedig regényhősnővé tette, alakja megjelenik Alexandre Dumas, Alphonse Daudet, Gabriele d’Annunzio, sőt még Marcel Proust műveiben is, aki Az eltűnt idő nyomában (À la recherche du temps perdu) egyik szereplőjévé tette, és „katonakirálynénak” keresztelte el.

Az idő megfakította az alakját, azok közé száműzte, akik csak illusztrisabb emberek életrajzának hátterében bukkannak fel, hisz ennek az asszonynak az igaz története csak egy francia együttműködéssel készült műben jelenhet meg teljességében. A németek leírták bajor gyerekkorát; az olaszok az itáliai éveit – ki-ki a kronológia és az események rá eső részét. Az élettöredékek, a különböző forrásokból ismert események összefésülése, akár egy puzzle darabkáinak összeillesztése, nem történhetett meg a két főszereplő, Emmanuel és Daisy nélkül. A szerelmeitől és a francia éveitől megfosztva a nápolyi királyné élete clair-obscur maradt, amelyben több az árnyék, mint a fény, ingoványos terep, amelyre alig merészkedtek az életrajzírók.

Kutatásom lényege tehát az volt, hogy kiegészítsem és megvilágítsam a híres Sisi húgának, az izgalmas, bátor, engedetlen asszonynak a portréját, aki egész életében két nagy szerelme foglya maradt. Szerényebben fogalmazva, rajta keresztül megtalálhattam a lányát, a rokonunkat. Azt reméltem, hogy néhány elszórt adatból, itt-ott felvillanó fényből közelebb tudom hozni Daisy elfeledett arcát, és megtalálom a sírját, hogy én is virágot vihessek rá.

Természetesen nem tudhattam, milyen eredménnyel járok. Először is hosszú utazásra kellett indulnom, egészen a történet gyökeréig, az 1840–1860-as évekig, a kicsinyes, öreg, a bécsi kongresszusból született Európában, melyben néhány feldarabolt és elnyomott nemzet jogot követelt magának az életre.

I
Gaeta hősnője

„…ez a hős asszony katona-királynéként maga is fegyverrel harcolt Gaeta falainál, mindig készen arra, hogy lovagiasan a gyengék mellé álljon…”

MARCEL PROUST: Az eltűnt idő nyomában{4}

„Merészen, tizenkilenc éve könnyed bájával lépkedett, páncélként pompás fűzőbe szorítva, posztókalapja alatt mosolyogva. Szeme sem rebbent a golyók süvítésére, a katonákra szegezte tekintetét, mely ugyanolyan lenyűgöző volt, mint a zászlók lobogása.”

GABRIELE D’ANNUNZIO: Sziklák szüzei

„Az ostromlott Gaeta sáncai között hányszor mesélt Tancredi önről!”

GIUSEPPE TOMASI DI LAMPEDUSA: A párduc{5}

A dicsőséges katasztrófa

1860 ősze, a Tirrén-tenger partján Mária Zsófia a lovát kéreti. Nyeregbe száll, pillantása a házakra hulló lövedékek fénycsóváját követi, amelyek nyomán lángoló forgatagok csapnak fel. Lenyűgöző magabiztosságát megőrizve rácsap a pálcával a lova farára. Mit számít a veszély! Elhagyja a királyi erődöt, és átszeli a fedezék nélküli várost. Vásznakat és kötözőtépéseket ígért a francia apácáknak, akik a sebesülteket ápolják az Angyali Üdvözlet templomban.{6}

Néhány napja az ellenséges tüzérség már nem éri be a falak lövésével, rátámadt a házakra is. Az ostromlott városban a kitartó eső szülte feketés sár kíséri a robbanások rémületét és a leomló falak, tetőszerkezetek robaját. A lakosok szanaszét futnak, megrémíti őket az ágyútűz. Hanyatló erejük azonban újraéled, ahogy meglátják a rettenthetetlen lovast, a harcos istennőt, aki vágtatva tör utat magának. Ez az asszony az ő uralkodójuk!

A nápoly–szicíliai király és királyné Garibaldi vörösingesei elől udvarával Gaeta tengerparti erődítményébe menekült. Kétségbeesett harcban védelmezték utolsó városukat. Egy hónappal azután, hogy megérkeztek egyetlen megmaradt bástyájukba, megkezdődött a százkét napos rettenetes ostrom, amelyből hetvenöt ellenséges tűz alatt zajlott. Olaszok fordultak olaszok ellen! Az ostromlók – tizenhatezer piemonti a könyörtelen Enrico Cialdini tábornok parancsnoksága alatt – remek pozíciókban helyezték el a tüzérséget a Szent Ágota domb körül, hogy kifüstöljék az utolsó királyi haderők tizenegyezer emberét.{7}

Aznap reggel II. Bourbon Ferenc nem kísérte el feleségét a falakra, hogy köszöntse a sereget, és ellenőrizze a tenger felőli védvonalak megerősítési munkálatait.{8} A király sem fizikailag, sem lelkileg nem érzi alkalmasnak magát a háborúra. Le sem hunyta a szemét. A hullámok egész éjjel megveszekedett vadként csapkodták a sziklákat. És legfőképpen semmi eredményt nem hozott, hogy Európa uralkodóihoz fordult. Senki nem siet megszorult királysága segítségére. A kancelláriák mindössze üres jókívánságokkal és hűvös rokonszenvvel válaszoltak. Egyetlen hang emelt szót érte a Tuileriákban, Eugénia császárné. Ő förtelmesnek találja, hogy nem dobnak mentőkötelet a fuldoklónak.{9} Nem hallgatták meg…

Az uralkodót elhagyja a bátorsága, minden ízében remeg, görcsösen fogja a fejét. Képtelen elviselni a sirályok rikoltását, a panaszosnak ható hangot, ahogy a széllökések átjárják az öreg erőd folyosóit. Átkozza a sorsát, az elveszett életet, amelyet oly rosszul irányított. Egérfogóba került, pedig elmenekülhetett volna Spanyolországba, Sevillába, ha a felesége, a királyné nem beszélte volna le: „Ha el kell buknia, bukjon el méltósággal, mint egy önfeláldozó uralkodó!”, parancsolt rá.

Gaetában Mária Zsófia az ellenállás lelke, az igazi férfi kettőjük közül, valóságos kentaur! Katonává változott, pazar krinolinjait lovaglóruhára, köpenyre cserélte. Bejárja a világot a kép, amely ebben az öltözékben ábrázolja. A nemzetközi sajtó folyamatosan követi a Nápoly–Szicíliai királyság agóniáját.{10} III. Napóleon feleségét lenyűgözi a vakmerő fiatalasszony, és szeretne többet megtudni arról, hogyan fest ez a rendkívüli nápolyi királyné. A fényképészek elmenekültek Gaetából, ezért a császárné egyik festőjét küldik a helyszínre. Eugénia császárné őfelsége így olyan portrét kaphat, melyen a hősnő félkatonai öltözetben látható. Így öltözött fel a katonák és a tüzérség szemléjéhez: tollas magyar kalap, ingruha bőrövvel, buggyos török nadrág és puha csizma.{11}

Az itáliai partoktól távol, az Atlanti-óceán közepén egy másik császárné, aki a bécsi udvar zsarnoksága elől menekült Madeirára, megállás nélkül a húgáról beszél a hölgyeknek, akik vele tartottak a szanatóriumi életbe.{12} Mióta a piemontiak Gaetát lövik, Sisi semmit nem élvez abból, ami körülveszi. A jácint színű óceán, a banánfák lágy, sápadt árnyalatai, a lilaakácok és magnóliák zuhataga, az ígéret földjének minden szépsége is kevés, hogy felderítse a szívét. Ferenc József szárnysegédeit lesi, akik híreket hoznak az erődben rekedt húgáról. Úgy volt, hogy Mária Zsófia csatlakozik hozzá a portugál szigeten.{13} Miért marad mégis makacsul a csapdában, a szánalmas férje mellett? Miért nem hajlandó megadni magát? Elveszíti a koronáját?! A császárné szemében nem nagy veszteség. Az pedig, hogy egy olyan férfiért kockáztatja az életét, akit sosem szeretett, szintén kegyetlennek tűnik.{14} „Megjött a posta? Soha nem jön elég! Miért nem ír a húgom?”

Kínzó a várakozás… Mária Zsófiának azonban nincs ideje írni. Hajnaltól éjszakáig a falakon van, jelenlétével biztatja a csapatait, osztozik a fáradtságukban, s szinte a harcukban is. Látják, ahogy tollas zöld kalapjában cikázik a tüzérek között, kihívja az ellenséget a lövedékek záporában, keleti cigarettája parazsával meggyújtja az ágyúk kanócát, a Bourbon-liliommal díszített fehér lobogó alatt beszél a tömeghez. Amerre jár, a tüzérek elhagyják a posztjukat, és térdre ereszkednek, hogy megcsókolják a ruhája szegélyét.

– Ő az ágyúgolyók Madonnája – hirdetik a katonák. A jelenlétében mind oroszlánná változnak.

Tizenkilenc évével férfias bátorsággal harcol, miközben a betegek és sebesültek irgalmas nővére marad. Egyszer egy apáca helyére állt, akit a szeme előtt ölt meg egy találat.{15} Azóta mindennap felkeresi a három kórház egyikét, inni ad a szerencsétlen sebesülteknek, vigasztalja, segíti őket, királyi kezével kötözi be sebeiket. Rémületes az emberi mészárlás látványa. Kevés a gyógyszer, még kevesebb a kloroform. Egymás mellett fekszenek a katonák, néhányan matracon, a legtöbben szalmazsákon vagy a puszta földön. Itt egy betört koponya, ott egy seb, mely már nem is seb, hanem valami formátlan, megnevezhetetlen valami, csontdarabok, izmok és szövetdarabok keveréke. Általános a szepszis, mindent ellep a fertőzés, mintha a sebészek szórnák szét, akik szakadatlanul dolgoznak az ágyúdörgésben, a lehető leggyorsabban amputálva lábakat, karokat. A megcsonkított, összetört emberek hörögnek, káromkodnak, üvöltenek. Ám amint feltűnik a fiatalasszony, felemelkednek és azt kiáltják: „Éljen a királyné!” A katonák szeretetének titka, hogy ő is szereti őket. Mária Zsófia valójában csak köztük érzi jól magát.

Négy óra körül visszalovagol a tüzérségéhez. Cialdini katonái messzelátóval lesik az érkezését. Amint megpillantják, megélénkül az ágyúzás, mintha személyesen őt akarnák eltalálni. Néhány ellenséges ágyúgolyó a tengerbe csapódik, a nyomában halak vetődnek ki a partra, a lábához.{16} Mosolyogva veszi fel őket.

– Kötelességem megtenni mindent, amit tudok, azokért, akik az ügyünkért harcolnak és szenvednek – vágott vissza egy svájci katonának, aki azt javasolta, húzódjon fedezékbe.

Valami hősies, valami lovagias lakozik ennek a négy évszázaddal elkésve született asszonynak a lelkében, aki a középkor legszebb éveiben bátran, karddal a kezében menetelt volna az emberei élén, mint az orléans-i szűz.{17} A bátorság ritka erény, és a biztos veszéllyel szemben sok lélek meginog. A lakosok többsége, férfiak, nők, gyerekek elhagyják a házaikat, és elmenekülnek a Dahome-on, az utolsó hetente közlekedő gőzhajón. Számos külföldi követ, aki elkísérte a királyi párt a száműzetésbe,{18} elhagyja a várost. November 20-án Mária Zsófia anyósa, Mária Terézia özvegy királyné hét gyermekével, köztük a még csak négyéves Caltagirone gróffal szintén hajóra száll, hogy Rómába meneküljön, a pápa védelme alá. II. Ferenc sürgeti a feleségét, hogy tartsanak velük. Hiába, a fiatalasszonynak a híres Wittelsbach-vér csörgedezik az ereiben. Marad, hogy példát mutasson bátorságból és kitartásból. Mindazoknak, akik ki akarják menekíteni a veszélyből, és biztonságba akarják vinni, azt feleli: – Ne aggódjanak! Ha a férfiakból hiányzik a bátorság, a nők kénytelenek bátornak mutatkozni!{19}

A piemontiak állattetemeket dobnak a kutakba, hogy megfertőzzék a vizet. December elejére pusztítani kezd a tífusz, a vérhas és az éhínség.{20} Több mint nyolcszáz beteg szenved mindenfelé. Tucatjával halnak naponta. Mária Zsófia gyóntatója is az áldozatok között van.{21} A temetők a falakon kívül esnek, nem tudnak mit csinálni a holttestekkel, taligákon hordják őket az improvizált tömegsírokba.

Január 7-én egy ágyúgolyó lerombolja a királyné mosdóhelyisége feletti szobát, miközben egy másik törmelékeket repít a szalon ablakainak, ahol éppen tartózkodik. Cialdini hivatalosan kérte, hogy a kórházakhoz hasonlóan tűzzenek fekete zászlót a tetőre ott, ahol a királyné tartózkodik, nehogy véletlenül a bombák célpontja legyen.{22} Valójában azonban direkt a királyi párt löveti, abban a reményben, hogy sikerül megölnie őket.

– Felséged ágyúgolyót akart látni? Teljesült a vágya! – mondja a királynénak Bermudez de Castro, a spanyol követ.

– Szerettem volna egy kis sebesülést is – feleli naivan Mária Zsófia.

Ő, aki megismerte a nápolyi palota pompáját, a márványlépcsőket, a műtárgyakkal teli pazar termeket, a világ legszebb panorámájára nyíló teraszos kerteket, ő, aki varázslatos lakokhoz szokott, Capodimontéhoz, Casertához, La Favorite-hoz, mostantól beéri egy nyirkos cellával a Ferdinánd-bástya oldalában! Az új szállás viszonylag tágas, de ide költöztették a teljes adminisztrációt, az összes minisztert. Improvizált paravánokkal, deszkákkal alakítanak ki kis szobákat, melyeket keskeny folyosó választ el, azon közlekednek a vezérkar futárai a libéria nélküli inasok irányításával.

A szárazföldi és tengeri ágyúk megállás nélkül ontják magukból a tüzet, a pusztítást és a halált. Az ellenséges flotta most már elektromos berendezéseket használ, hogy megvilágítsa a célpontjait, és éjszaka is folytassa az öldöklést. Az ostrom kezdetén egy francia hajóraj vetett horgonyt az erőd előtt, hogy sakkban tartsa az ellenséges hajókat.{23} A tenger felől védték a várost az ágyútűztől, és lehetővé tették, hogy a marseille-i dereglyék biztosítsák az élelem- és lőszerutánpótlást. A londoni kormány azonban visszakozásra késztette a franciákat, emlékeztetve III. Napóleont az oly sokat hangoztatott szent és sérthetetlen semlegességre.{24} Azóta éjszakánként megpróbálják áttörni a piemonti hajók blokádját. Hősies szédület keríti hatalmába az ostromlottakat, akik már nem törődnek az életükkel. Fanatizmusba hajló, önfeláldozó események követik egymást. Egy csapat katona például szabad prédaként kiront az erődből, hogy harcban lelhesse halálát. Egyre erőteljesebb és erőszakosabb az ágyúzás, már eléri a kórházakat és a templomokat is, hogy még inkább aláássa az ostromlottak tartását.{25}

Nápolyban kirándulásokat szerveztek a gaetai mészárlás megtekintésére. Egy angol társaság indítja el a nem túl emberbarát kezdeményezést. Két hajó, a Thames és a Princess felváltva fut ki minden éjfélkor a főváros kikötőjéből. Négy dukátért az erős élmények rajongói megcsodálhatják azt, amit Proudhon „az ágyúzás fenséges iszonyatának”{26} nevez.

Münchenben nagy a felindulás és a zavar. Február 2-án spontán megmozdulásra kerül sor. A közhivatalok és a boltok bezárnak, a bajor lakosság tömegei a templomokba vonulnak, hogy imádkozzanak őfelsége Mária Zsófia királynéért, országuk szülöttéért.{27}

Három nappal később, 1861. február 5-én délután 3-4 óra körül érkezik a kegyelemdöfés… Cialdini az árulók információi alapján Gaeta legnagyobb lőszerraktárára összpontosítja az ágyúzást. A Szent Antal raktár, s vele együtt a Dente di Sego-bástya és az összes környező ház felrobban,{28} harminc-negyven méteres rést ütve a falban. Nápolyig elhallatszik a robbanás zaja. A Mola-toronyban és a Caposele-villában berendezett főhadiszálláson az ostromlók tapsolva élvezik a látványt. Több mint háromszáz tüzér és civil meghal, négyszáz sebesültet számlálnak. A bástya helyén csak egy hatalmas gödör marad, tele holttestekkel, emberi maradványokkal és üvöltő sérültekkel. Mária Zsófia nem törődve a veszéllyel azonnal odasiet. Szellemként bolyong a füstölgő romok között. Nincs ennél rosszabb. Nincs ennél szörnyűbb. Ettől a naptól fogva egyetlen érzés fogja segíteni, hogy ne gyűlölettel tekintsen embertársaira és az égre: az igazságtétel reménye…

Egy rövidke pihenő alatt kimentik a sérülteket, de Cialdini nem hajlandó időt hagyni, hogy további túlélőket keressenek. A szárd tábornok újraindítja az ágyúzást, és a szanitéceket löveti.{29} Aznap este egy súlyosan megsebesült öreg bajor katona könyörög,{30} hogy láthassa a királynét. Makacs kérésére az egyik társa megkeresi Mária Zsófia szobalányát. A királyné sietve felöltözik, és a haldokló ágyához kísérteti magát.

– Felség – mondja a katona –, önért halok meg, ezért úgy gondoltam, nem utasítja vissza az utolsó kérésem. Feleséget és egy gyereket hagytam otthon. Szeretném rájuk hagyni a kevéske pénzt, amit a zsoldomból megspóroltam, de nem vagyok biztos benne, hogy eljut hozzájuk. Könyörgöm, ne hagyja magukra őket.

– Megígérem, hogy így lesz. Reggel elküldöm a parancsot. Azért hal meg, mert állta a szavát, számíthat rá, hogy én is állom az enyémet – fogta meg a királyné a haldokló kezét.

Megvárja az utolsó leheletét, letakarja az arcát, és csak azután vonul vissza, hogy kiadta a szükséges utasításokat a végtisztesség megadásához. Hány halott kell még, hogy ő életben maradhasson? Lesújtja ez a gondolat.

Gabriele d’Annunzio a Sziklák szüzeiben (Le Vergini delle rocce) leírja „a bajor sast”, de a hatalmas katasztrófát is, az iszonyatos ostromot, a katonákkal, lovakkal, öszvérekkel teli Gaetát és a rá záporozó tűzesőt, mely szétrombolja, feldúlja és lángra gyújtja, s mely egyre sűrűbb és fülsiketítőbb, csak rövidke csendek szakítják meg, annak érdekében, hogy eltemethessék az oszlásnak indult halottakat. Gaetából, teszi hozzá Lampedusa, nincs már mit kimenteni, csak a becsületet…

Egy héttel a szörnyű robbanás után megadják magukat.{31} Decemberben Ferenc király még azt jelentette ki III. Napóleonnak, hogy ott szeretne meghalni: „Bátorsággal, becsületben, méltónak maradva a névhez, melyet viselek”.{32}

De mit érne vele?! A város már csak romhalmaz. A tüzérség működésképtelen. Nincs sem lőszer, sem élelmiszer. Ezerötszáz tífuszos beteget számlálnak. A király addig nyújtotta az ellenállást, ameddig azt koronája méltósága megkövetelte. Most már inkább uralkodóként és apaként, mint tábornokként kíván cselekedni, és megkíméli az utolsó csepp vérükig harcolni kész csapatait az ostrom végső borzalmaitól.

Cialdini nem hajlandó felfüggeszteni a támadást a tárgyalások idejére. Még három napig záporoznak a lövedékek. Az ostromlott városban mindenki teszi a kötelességét. Rózsafüzért imádkoznak. Hevenyészett oltárokon miséket celebrálnak. Már csak a halálért harcolnak. Egyszerűen, ismeretlenül halnak meg: szinte az összes áldozat neve ismeretlen marad. Egy tizenhét éves lövész lesz a piemonti vérszomj utolsó áldozata a Transilvania ütegnél.{33} Soha nem találják meg a maradványait.

Végre! Aláírják a megállapodást. A Gaeta-öbölbe visszatér a nyugalom és a csend. Öt hónap és hetvenezer ágyúlövés után a királyi pár leteszi a fegyvert, de méltó feltételek mellett. Európa csodálatától kísérve, hadi dicsőségben távozhatnak.

A kapituláció estéjén Ferenc késő éjszakába nyúlóan mond köszönetet a tisztjeinek. Másnap, február 14-én szürke reggel virrad. Hétkor, még azelőtt, hogy Viktor Emánuel király piemonti serege birtokba venné a várost, a királyi pár elhagyja az erődöt, és elvonul a nápolyi katonák alkotta sorfal előtt. A síró, rongyos, holtfáradt férfiak még egyszer, utoljára tisztelegnek az uralkodóik előtt. II. Ferenc karján a szomorúan és gyengéden mosolygó feleségével megszemléli a csapatait. Peregnek a dobok, meghajtják a szakadt, vér áztatta zászlókat. A lesoványodott Mária Zsófia minden lépésnél megáll, hogy válaszoljon a bátor katonáknak, akik búcsúzóul meg akarják csókolni a kezét. Azután a királyi pár és kísérete egy kanyargós úton lemegy a tengerpartra.

Felszállnak a Le Barbier de Tinan{34} admirális flottájához tartozó, La Mouette nevű francia gőzhajóra. Az utolsó pillanatig kegyetlen Cialdini felajánlotta, hogy egy Garibaldira átkeresztelt hajón hagyják el az erődöt! Az eredetileg Veloce{35} névre hallgató jármű néhány hónappal azelőtt, az uralkodó születésnapjára készült el Castellammare di Stabia műhelyeiben, és a Bourbon-flotta első áruló hajója lett.{36}

Paisiello királyi himnuszát játsszák.{37} Az utolsó gaetai lakosok fehér zsebkendőt lengetnek az ablakokban. A követek, a miniszterek, több tábornok és tiszt, a királyi udvar szolgálói és mintegy fél tucat francia tiszt száll fel a hajóra, mely több mint egy óráig a helyszínen marad, mielőtt reggel 9 óra körül felvonná a horgonyt.

II. Ferenc szivarral a szájában hátradől egy székben, az európai uralkodók Prométheuszának fensőbbséges kifejezése ül az arcán. A gaetai sziklák magasából nemcsak a trónját és a népe függetlenségét védelmezte, de a kontinens összes uralkodójának ügyét is. Azzal, hogy Gaetát hagyták elesni, az utolsó gát omlott össze, mely visszatartotta a forradalmi áradatot. Holnapra ez az áradat mindent elborít majd, és még nagyobb konfliktusok születnek belőle – erről a király meg volt győződve.

A hajóhíd túloldalán a királyné egy ágyú csövére támaszkodva áll Rendi márkinő{38} és San Cesario hercegnő mellett.{39} Mária Zsófia feldúltnak tűnik, amiért el kell hagynia ezt a vidéket, melyet öt hónapon át ragyogott be jelenlétével, s melyet örökre átitat dicsősége és áldozata.

A partról odahallatszik a szicíliai katonák kiáltása: Viva il Re!, a királyi hadsereg több ezer, most már hadifogoly emberének utolsó búcsúzása.{40} Letépik a váll-lapjukat, eltörik és földre dobják a kardjukat. Az Orlando-szirt felett leeresztik a Bourbon-liliomos fehér zászlót, és a zöld-fehér-piros, savoyai keresztes lobogó veszi át a helyét. Mária Zsófia arcán most először sűrű könnyek csorognak. Félrehúzódik a hajó végében, és a mellvédnek támaszkodva figyeli Gaeta megtépázott szikláit. Mire gondolhat? Az elveszett koronájára? Az emberek kegyetlenségére? Nem! Frankföldre, a gyermekkora erdőire gondol…

A Wittelsbach-klán

Sisi nővéréhez hasonlóan Mária Zsófia Amália is olyan egyszerűségben nő fel Bajorországban, mintha jó polgárlánynak szánnák. A Capetingeknél is ősibb Wittelsbach-dinasztia sarja, amely 1180 óta a bajor hercegeket adja. Művészekben, költőkben, neuraszténiásokban, sőt őrültekben gazdag család.

Mária Zsófia Miksa József hercegnek, a király sógorának hatodik gyermeke, és az öt lány közül ő a kedvenc. A herceget tartják Európa legrendhagyóbb és legjóképűbb előkelőségének. Ellenállhatatlan és rokonszenves férfi, aki nem tagadja meg magától a szenvedélyt és az élet élvezetét. Lovassági tábornok, de jobban érdekli a művészet és az irodalom, mint a hadi tudomány. Bejárta a világot, teveháton átkelt a sivatagon, citerán játszott a Kheopsz piramis csúcsán. Ajtaja nyitva áll Bajorország minden művésze és tudósa előtt. Gyűjti a könyveket, és maga is publikál „Phantasus” álnév alatt. Művei között vannak az Egyiptomról, Szíriáról és Núbiáról írt beszámolók, melyek nagy visszhangot keltenek Európában, egy északbajor dal- és zenegyűjtemény, és egy Lucrezia Borgia, Victor Hugo drámája nyomán.

Sokgyermekes apa, de amennyire csak teheti, távol él a feleségétől és gyerekeitől. A város idegesíti, a társasági élet és a protokoll nyomasztja.{41} Érdes és zsíros bajor nadrágjában, sört iszogatva, nevetve, ünnepelve, ivókban énekelve érzi magát a legjobban. És mint az összes olyan férfi, aki nem veti meg az élet semmilyen örömét, több szeretője és törvénytelen gyereke is ismert. Miksa karizmája mindenkit elbűvöl, főleg abból a távolságból, ahol még nem okoz fájdalmat a kicsapongása.{42} Felesége beletörődött helyzetébe. A szerény és ájtatos Ludovika hercegné beéri a gondos, óvatos és ügyes anya szerepével, aki vigyáz a gyerekseregre.

Amíg a gyermekeik kicsik voltak, a tavasz közeledtével a klán Possenhofenbe utazott, a bajor fővárostól délnyugatra. Ott a gyerekek varázslatos környezetben, bájos állatsereglet közepette játszhattak. Ha úgy hozta a kedvük, gyöngyöző nevetéssel beugrottak a Starnbergi-tó kék vizébe. Csónakban eveztek, és kórusban énekeltek, hogy megadják az evezőcsapások ritmusát. A nővérek lóháton járták az erdei sétányokat, merészen vágtattak kibomló hajjal, lerepülő kalappal. Nem ismertek félelmet. Azután visszamentek tanulni, követték a nevelőnőiket a tanulószobába, kötényük sarkába rejtve egy-egy frissen kikelt kiscsibét, amelytől nem voltak hajlandóak megválni.{43} Nyitott, derűs és könnyed hangulat hatotta át a családi életet.

Télen visszatértek Münchenbe, a nagy ludwigstrassei palotába, amelyet reggeltől estig betöltött a hercegnők könnyed csevegése. Az udvar közepén lovarda állt, a kisasszonyok itt gyakorolták a lovaglást. Maguk hajtották fogataikat a bajor nagyvárosban, és előfordult, hogy egyedül, gyalog sétálgattak. München ekkoriban bájos, családias város volt. Sok művész, festő és külföldi élte ott bohém életét. Minden életmód, minden személyiség szabadon virágozhatott. Sosem törődtek az illendőnél többet mások életével. Sem a nép, sem a hercegek nem érezték úgy, hogy kordába kellene szorítani az erkölcsöket vagy a szellem megnyilvánulásait. Bárkinek volt mondani- vagy csinálnivalója, megtalálta az alkalmat, hogy megtegye. München igazán befogadó város volt…

{1} Jacques Boucher de Perthes: Opinion de M. Christophe sur les prohibitions et la liberté du commerce, 1. rész, Treuttel et Wurtz, 1831.

{2} Sir Henry Fielding Dickensnél és feleségénél, Marie-nál.

{3} Az amerikai expedíciós csapatok főparancsnoka.

{4} Jancsó Júlia fordítása.

{5} Füsi József fordítása.

{6} A Párizsban tartózkodó Gallo és Scylla hercegnők vászongyűjtést szerveztek a gaetai sereg sebesültjeinek megsegítésére (Le Chroniqueur de Fribourg, 1861. január 10.).

{7} A védőrő nagyságát 11 ezer és 20 ezer fő közé teszik.

{8} Az erőd védelme két parancsnokság között oszlik meg. A 179 lőréssel bíró szárazföldi oldalt Riedmatten altábornagyra bízzák, a 142 lőréses tengerparti oldalt Sigrist altábornagyra.

{9} Ezt a kifejezést használta Gramont herceg, a Szentszék követe a Gaetába szorult nápolyi uralkodókkal kapcsolatban (Le Gaulois, 1899. július 3.).

{10} Charles Garnier: Journal du siège de Gaète, Édouard Dentu Éditeur, 1861. Charles Garnier ekkor a Havas ügynökség tudósítója, az európai sajtó egyetlen képviselője Gaetában. Pietro Ulloa tábornok támogatásával a philipstadti tüzérség közelében helyezték el a kazamatákban, ahol, amennyire lehetett, a bombáktól védett rejtekhelyet alakítottak ki számára.

{11} Le Confédéré, 1861. január 2.

{12} Sisi 1860 novemberétől 1861 májusáig tartózkodott Madeirán.

{13} Le Monde illustré, 1860. november 24.

{14} Jean des Cars, Sisi, impératrice d’Autriche et reine de Hongrie, Perrin, 1983, collection « Tempus ».

{15} La Gazette du Valais, 1861. február 21.

{16} Ez az esemény akkor történt, amikor a Ferdinánd-üteghez ment fel Felix von Schumacher báró társaságában. Miközben a harcot figyelte, egy piemonti ágyúgolyó a tengerbe csapódott a fal tövében, és a nyomában kicsapó víz három vagy négy szép ezüstös halat dobott ki az üteg mellé, egyenesen Mária Zsófia lábához. Charles Garnier: Journal du siège de Gaète, op. cit.

{17} Le Gaulois, 1868. október 20.

{18} A királyi párral tartott az apostoli nuncius Pietro Gianelli, az orosz követ Volkonszkij herceg, az osztrák követ, valamint Brazília, Oroszország és Poroszország diplomáciai testülete.

{19} L’Ami de la religion et du Roi : journal ecclésiastique, politique et littéraire, A. Le Clère, 1860. október.

{20} A Chroniqueur de Fribourg 1861. március 2-i száma szerint a királyi pár, legalábbis a készletek kimerüléséig, beéri a közemberek ellátmányával, a rossz marhával és a hagymás, olajos burgonyával.

{21} Andreas Eicholzer abbé.

{22} Cialdini négy fekete zászlót adott át, melyek a kímélendő helyeket jelölték, a három kórházat és a királyné lakhelyét. Mária Zsófia visszautasítja a kegyet. Forrás: Gigi Di Fiore, Gli ultimi giorni di Gaeta. L’assedio che condannò l’Italia all’unità, Rizzoli, 2012.

{23} Az ostrom kezdetén hét francia hadihajó tartózkodik Gaeta kikötőjében: a Bretagne, a Fontenoy, a Saint-Louis, az Impérial, az Alexandre, a Prony és a Descartes. III. Napóleonnak még fegyverszünetet is sikerül elérnie a két ellenséges király között. 1861. január 19-én azonban a flotta elhagyja az öblöt, és a többi külföldi hajó is követi. Az ellenséges hadihajók Persano admirális parancsnoksága alatt azonnal elfoglalják a helyüket.

{24} A szeplőtelen fogantatás ünnepén, 1860. december 8-án a francia de Tinan admirális átadja a királynak Napóleon levelét, melyben a francia flotta azonnali távozásáról tájékoztatja.

{25} Január 22-én nem kevesebb mint nyolc órán át tart az ágyútűz, több mint húszezer lövés dördül el.

{26} Charles-Ferdinand Lapierre: Deux hivers en Italie, Collection XIX, 2016.

{27} La Gazette du Valais, 1861. február 14.

{28} A bástyában hét tonna lőszert tároltak.

{29} Le Constitutionnel, 1861. február 11.

{30} A korabeli svájci lapok szerint nem bajor, hanem svájci volt a katona.

{31} Roberto Pasca írja alá a kapitulációt a király nevében. Ő a Parthénope, a kevéske hajó egyikének kapitánya, mely hajlandó volt követni Gaetába II. Ferencet.

{32} II. Ferenc 1860. december 13-án kelt levelét teljes terjedelmében közli a Le Figaro 1884. július 18-án.

{33} Ezt a tüzért Carlo Giordanónak hívták.

{34} A. Le Barbier de Tinant, aki Exelmans tábornok lányát vette feleségül, III. Napóleon azzal bízta meg, hogy figyelje az itáliai eseményeket. Az admirális flottájával egy ideig jelen van Gaeta ostrománál. Napóleon Franciaországa, bár az ostromlók cinkosa, gálánsan viselkedik, és visszaküldi a La Mouette-et a bukott uralkodók kisegítésére.

{35} Egyes forrásokban Bourbon szerepel a hajó neveként.

{36} 1860. július 10-én Amilcare Anguissola kapitány adja át a Velocét Carlo di Persano grófnak Palermo kikötőjében, Garibaldinak szánt ajándékként, jóllehet a hajó 144 matrózából és tisztjéből mindössze 41 hagyta el a királyát.

{37} A L’Inno al Re (Himnusz a királyhoz) Giovanni Paisiello 1787-es szerzeménye a Kettős Szicíliai Királyság himnusza 1816 és 1860 között.

{38} Rendi Caracciolo márkinő Torella-Caracciolo herceg lánya és a hősies királyné udvarhölgye. Gaeta után elkíséri Mária Zsófiát számos utazására, egyebek között Párizsba is, ahol a 7. kerületben, az avenue Bosquet 2. szám alatt lakik. Négy idősebb fia a végsőkig védelmezte Gaetát II. Ferenc oldalán.

{39} La Presse, 1861. február 24.

{40} Azokat, akik nem hajlandók hűséget esküdni Viktor Emánuelnek, száműzik egy szigetre a Nápolyi-öbölben, vagy a Frenestrelle erődbe, vagy San Maurizio Canavese táborába.

{41} Jean des Cars, Sisi, impératrice d’Autriche et reine de Hongrie, op. cit.

{42} Marguerite Bourcet: Un couple de tragédie. Le destin brisé du duc et de la duchesse d’Alençon, Perrin, 1939.

{43} Ibid.