A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Inheritance

First published in the United States in 2023 by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2023 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-635-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Benitának,
mert még mindig hallom a csodálatos nevetésedet

ELSŐ RÉSZ

ÁRULÁS

A férfi a párja volt, de rosszat tett vele.

– „FRANKIE ÉS JOHNNY”

ELŐSZÓ

1806

Menyasszony vagyok. Feleség vagyok.

Izgalommal tölt el a tudat, hogy az életem ma kezdődött, hiszen ma már nem Astrid Grandville vagyok.

Hanem Mrs. Collin Poole.

Amikor találkoztunk, alig egy évvel ezelőtt, beleszerettem. Nem csak a jóképű arcába vagy a finom alakjába, mert az Connornak, az ikertestvérének is megvan. A sötétzöld szemében felcsillanó mosolyba, csengő hangjába, agyafúrt észjárásába szerettem bele.

Szerettem a tisztességét, a világról való ismereteit, a gyors nevetését, a családja és az általuk felépített vállalkozás iránti elkötelezettségét.

A férjem hajóépítő, akárcsak az apja volt előtte. Arthur Poole-t csak rövid ideig ismertem, de meggyászoltam, amikor leesett a lováról, és távozott ebből a világból.

Most a testvérek vezetik az apjuk által alapított üzletet.

De nem ma. Ma mindenki ünnepel Poole’s Bayben, és az apja által épített otthonban zene és tánc, étel és bor, szerelem és nevetés van.

Ezen a vad sziklán, a végtelen tenger felett, ahová Arthur erős kővárát építette, e naptól fogva otthont teremtünk, a szerelmem és én.

Gyermekekkel töltjük meg a házat, szerelemből született gyermekekkel. Talán már ma éjjel megteremtjük a fény első szikráját. A nászéjszakánkon.

Arabelle, a legkedvesebb barátnőm – egy barátnő, aki a sógornőm lesz, amikor Connorral összeházasodnak az ősszel –, megkérdezte, nem vagyok-e ideges, mivel hozzá hasonlóan én is szűzként fekszem a nászágyba.

Nem. Ó, dehogy! Vágyom, nagyon is vágyom tudni, mi van a csókokon túl, amelyek annyira felhevítik a véremet, felkorbácsolják a szenvedélyemet.

A testemmel magasztallak. Megtartom fogadalmamat, kivétel nélkül mind.

Belenézek most a tükörbe abban a helyiségben, amely majd a hálószobánk lesz, férjként és feleségként, és egy olyan nőt látok, aki nagyon különbözik attól a lánytól, aki volt.

Látom a Collin által napsütötte selyemnek nevezett hajat, rajta rózsakoszorú-fejék, mögötte rövid fátyol lebeg, ahogy anyám kérte. Látom a fehér ruhát, amely miatt annyit aggódtam. Annak is olyan az esése, amilyennek szerettem volna, a magas derékon lévő selyemszalagtól lefelé.

Tudom, hogy nem vagyok igazi szépség, bármit is mond Collin. De csinos vagyok, különösen ma, amikor asszony lesz a lányból, és feleség a menyasszonyból.

Látom a gyűrű csillogását, amelyet Collin akkor adott nekem, amikor megkérte a kezemet. Amikor azt mondta: teljes szívemből szeretlek. Drága Astrid, sohasem fogok mást szeretni, szeretni foglak egész életemben, és szeretni foglak még azután is, miután a halál elragad.

Most az a csillogás, az az ígéret, az a fogadalom a jobb kezemen van, és az aranykarika, a soha véget nem érő kör, a bal kezemen.

A nő, akivé válok, egész életében szeretni fogja őt, és még azután is, miután a halál elragadja.

Most, a csendes elmélkedés e rövid pillanata után vissza kell térnem. Vissza a zenéhez, a tánchoz, az ünnepléshez, amelyhez Collin ragaszkodott eme nap alkalmából.

Táncolni fogok a férjemmel. A családját a sajátomként ölelem magamhoz, mert ők a családom. Miközben a dudások játszanak, megünneplem közös, hosszú és boldog életünk első napját.

Legalábbis azt hittem, hogy így lesz.

Megfordulok, hogy üdvözöljem, amikor a nő belép a szobába. Ismerősnek tűnik, de mielőtt megszólalhatnék, hozzám fut. Egy pillanatra látom a kést, mielőtt belém döfné.

Ó, a fájdalom! Sohasem fogom elfelejteni. A sokkot, ahogy a penge belevág a húsomba, egyszer, kétszer. És újra meg újra.

Hátratántorodom, képtelen vagyok sikítani, képtelen vagyok megszólalni, amikor a lábam elé dobja a kést.

– Sohasem lesz a tiéd – mondja. – Halj meg menyasszonyként, és tudd, hogy hozzám fog jönni. Eljön hozzám, vagy a véreddel a nyelvemen esküszöm, menyasszony a menyasszony után csatlakozik hozzád a halálban.

Elszörnyedve látom, hogy lenyalja a véremet az ujjáról. Miközben elesem, elveszi a jegygyűrűmet.

És ez a cselekedet valahogy rosszabb, mint a fájdalom.

– A házasság nem házasság, amíg el nem hálják. Csak menyasszony vagy, aki örökre elveszett. Légy átkozott, Astrid Grandville!

Otthagy a padlón haldokolva, a hitvesi ágy mellett, amelyet sohasem fogok megosztani a szerelmemmel. De a gyűrűm, a jegygyűrűm! Hogy hagyhatnám el ezt a világot nélküle?

A vérfolt szétterül a menyasszonyi ruhám fehérjén, ahogy ez a kétségbeesett szükség talpra lök. Halálos kínok közepette tántorgok az ajtóhoz. Saját véremtől iszamós kezem alig képes kinyitni.

De meg kell keresnem Collint. Vissza kell szereznem a gyűrűmet. Ezzel a gyűrűvel feleségül megyek hozzád. Látásom elhomályosul, minden lélegzetvétel gyötrelem.

Valaki sikít, de a hang egy másik világból jön. Egy világból, amelyet elhagyok.

Látom Collint, csak őt, miközben minden más elhalványul… a zene, a szép ruhák és mellények, az arcok elmosódnak, a kiáltások elhalnak.

Collin hozzám rohan, a nevemet kiáltja. Erős karjával elkap, amikor a lábam cserben hagy.

Beszélni akarok hozzá. A szerelmem, az életem. De a karikát, a hosszú, boldog élet ígéretét ellopták.

Érzem a könnyeit az arcomon, látom a félelmet és a bánatot a sötétzöld szemében.

– Astrid, szerelmem! Astrid! Ne hagyj el. Ne hagyj el!

Ahogy minden elhalványul, kimondom utolsó szavaimat, utolsó leheletemmel ígéretet teszek.

– Sohasem foglak.

És nem is tettem.

ELSŐ FEJEZET

NAPJAINKBAN

Az esküvőszervezés egyenlő az őrülettel. Sonya úgy döntött, hogy ha ezt egyszer megdönthetetlen tényként elfogadta, akár neki is láthat.

Ha rajta múlna, hagyná ezt az egész őrült cirkuszt. Venne egy mesés ruhát, amelyet máskor is felvehet, a családot és a közeli barátait pedig meghívná egy kerti esküvőre. Egy rövid, kedves szertartásra, amelyet aztán a világ legjobb bulija követne.

Semmi flancos, semmi hivatalos, semmi nyűg és felhajtás. Csak csupa móka.

De Brandon flancost, hivatalost és nagy felhajtást akart.

Volt tehát egy mesés ruhája, amely kéthavi jelzáloghitelnek megfelelő összegbe került, és csak néhány órán át fogja viselni, mielőtt kitisztíttatja és elcsomagolja.

Egy puccos Back Bay-i szállodát foglaltak le a vendégeknek, akiknek a száma lassan háromszáz fölé kúszott, és mire kiküldik a meghívókat, talán a négyszázat is megközelíti.

Ő tervezte őket – végül is grafikusként keresi a kenyerét. Viszont Brandon is, szóval ő is beleszólt. Lehet, hogy a meghívók formálisabbra sikerültek, mint ahogyan elképzelte, de gyönyörűek lettek.

Már hónapokkal korábban kijelölték a dátumot és szétküldték az emlékeztetőket, és egy nap jó részét egy fotóssal, az eljegyzési fotók készítésével töltötték.

Sonya az egyik barátját szerette volna megkérni, hogy készítsen néhány spontán, laza, vidám felvételt. És be kellett ismernie, hogy neheztelt, amiért a férfi ezt megvétózta. Ezzel együtt a fotók szépek voltak.

Kifinomultak. Elegáns, kifinomult reklámja a tökéletes, boldog, szép jövő elé néző párnak.

Napoknak tűnő időt töltöttek azzal, hogy végigmenjenek az étlapon… természetesen elegáns és hivatalos étlapon. Aztán a torta. Szerette a tortát, és rendíthetetlenül hitte, hogy valami eredendően nincs rendben azzal, aki nem szereti.

De Jézus, ki hitte volna, hogy egy esküvői torta elkészítése – az ízek, a töltelék, a máz, a dizájn, a szintek, a csúcsdísz – a csalódottság tanulmányává válhat?

Mostanra már tudta.

És akkor még nem is foglalkozott a vőlegény tortájával. Vagy az aprósüteménnyel, a Petit Fourral, amelyeknek a tetején ott volt a monogramjuk arany színben.

Hozzávéve még a virágokat, a zenét, az ülésrendet, a színeket, a témákat, mindez rémálommá fajult, dacára a hatékony és hihetetlenül türelmes esküvőszervezőnek.

Sonya alig várta, hogy vége legyen.

És valószínűleg ettől érezte magát eltévelyedettnek.

Elvégre egy menyasszony nem nagy hűhót és felhajtást szeretne maga körül? Nem azt akarná, hogy az esküvője különleges, egyedi, tündérmesébe illő legyen?

Természetesen ő is azt akarta, hogy az esküvője különleges és egyedi legyen, és nagyon is vágyott arra, hogy örökké boldog legyen.

De.

És ezek a „de”-k gyorsan jöttek az elmúlt hetekben. De nem érezte, hogy ez az ő napja, az ő különleges, egyedi, dicsőségesen izgalmas napja. Egyáltalán nem. Valahogy kicsúszott az irányítása alól. Amikor emlékeztette magát, hogy ez Brandon esküvőjének a napja is, és neki is van beleszólása, rájött, hogy csakis a férfi szava érvényesült.

Egyik sem tükrözte az ő elképzeléseit vagy kívánságait. Egyértelműen mindegyik a férfiét tükrözte.

És ha az elképzeléseik és a vágyaik ennyire drámaian különböznek, az nem jelenti-e azt, hogy egyszerűen nem illenek egymáshoz?

Ha ezen rágódott, aggódott. Mint ahogy aggódott, amikor három szombatot töltöttek házvadászattal, és a férfi az elegáns, modern McMansiont szorgalmazta, míg ő egy zegzugos öreg házat akart, amelynek karaktere van.

De.

Ha nem rágódott rajta, ha visszaemlékezett az elmúlt másfél évre, amikor egy pár voltak, nem talált semmi olyat, ami miatt aggódnia kellett volna.

Az esküvő napja csak egy nap, és miért ne kaphatná meg Brandon a felhajtást, amelyre vágyik? A ház? Csak az számít, amit beletesznek. Egyezségre jutnak, és otthonná teszik.

Esküvő előtti drukk, mondta magának. Kezdődik a nagybetűs Valóság. És erre kézzel fogható bizonyítéka volt… a minta esküvői meghívó a táskájában.

Elfogadva a drukkot, lemondta a virágossal megbeszélt találkozót – nem tudott szembenézni vele –, és hazafelé indult.

Lesz pár nyugodt órája. Brandonnak valami vőlegény-ügyet kell elintéznie, szóval övé a lakás, amíg a férfi haza nem ér.

Elhatározta, hogy amikor Brandon megjön, felbontanak egy üveg bort, átnézik, majd véglegesítik a minta esküvői meghívót, aztán véglegesítik az egyre növekvő vendéglistát is. Megrendelik a meghívókat, és kész, mivel Brandon felbérelt egy kalligráfust a megcímzésükre.

Ez olyasmi volt, amit ő is megtehetett volna, de nem panaszkodott, hogy nem kell pár száz meghívót megcímeznie.

Lehúzott ablakokkal és hangos zenével tolta át magát Boston szombati forgalmán. Nyolc hét múlva, gondolta, minden őszi színpompába öltözik… beköszönt a kedvenc évszaka, és mindez már a háta mögött lesz.

Huszonnyolc éves volt, gyorsan közeledett a huszonkilenchez és egy újabb évtized végéhez. Kész volt megállapodni, családot alapítani. És nyolc hét múlva feleségül megy a férfihoz, akit szeret.

Brandon Wise – okos, tehetséges, romantikus. Egy férfi, aki nem kapkodott, és nyugodtan állt a dologhoz, amikor ő óvatoskodott egy munkatárssal kapcsolatot kezdeni.

De a férfi megnyerte… és ő élvezte, hogy megnyerik.

Ritkán veszekedtek. A férfi hihetetlenül kedves volt Sonya anyjához, és ez számított. Élvezte a lány barátainak társaságát, és ő is élvezte a férfiét.

Persze, sok mindent fel tudott volna sorolni, amiben eltértek egymástól. A férfi minden este elment valami koktélpartira, díszvacsorára, művészeti megnyitóra… bármilyen társadalmi eseményre. Neki pedig el kellett osztania ezeket a dolgokat, hogy megtarthassa az otthoni, csendes időszakokat.

A férfinak több cipője volt, mint neki – és ő szerette a cipőket.

Amikor a férfi házvásárlásról beszélt, kertészeket emlegetett, míg Sonya elképzelte, hogy füvet nyír és kertet ültet.

De ki akar feleségül menni és együtt élni egy klónnal?

A különbségek változatossá teszik az életet.

Mire leparkolt, már bánta, hogy lemondta a virágárussal megbeszélt időpontot. El kellett volna intéznie. A virágoknak, akárcsak a tortának, boldoggá kellene tenniük.

Kárpótlásul összedob valamit vacsorára.

Trükk lenne, amellyel elhárítja a „menjünk el valahová vacsorázni” javaslatot? – tűnődött, miközben a saját lakrészéhez sétált. Talán, de a férfi így hazajön a készülő vacsorára, egy üveg borra, és ez jó üzlet.

Esznek, isznak, és véglegesítik azt az átkozott vendéglistát.

Egy nagy pipa a kész oszlopban megkönnyebbülést jelentene.

A megkönnyebbülés pedig azt, hogy a szombat éjszakát meztelenül tölthetik az ágyban.

Zenét hallott, amikor kinyitotta az ajtót, és belépett az előszobába. És néhány méterrel odébb, ahol az előszoba a nappaliba torkollott, fél pár női cipőt látott.

Piros tűsarkút.

A táskáját az előszobaasztalra tette, a kulcsait az ott lévő tálba dobta. És lassan lehajolt, hogy felvegye a cipőt.

Párja az oldalán feküdt a hálószobába vezető forduló közelében, egy fehér, körszoknyás, pánt nélküli ruhával együtt.

A hálószobából zene szűrődött ki, halk, szexi zene, amelyet egy nő ziháló kiáltásai és nyögései szakítottak meg.

Brandon szereti, ha szex közben szól a zene, gondolta tompán. Nagy súlyt helyez rá.

Sonya ezt elbűvölőnek találta. Mostanáig.

Mivel nem vették a fáradságot, hogy becsukják a hálószoba ajtaját, átlépett az eldobott ruhán, félrerúgta a férfi ingét és nadrágját az útból.

Ki gondolta volna, hogy a szerelem úgy ellobbanhat, mint a gyertya egy heves szélrohamtól? És nem hagy nyomot. Egyáltalán nem.

Nézte, ahogy a vőlegénye feneke jár, ahogy az alatta fekvő nőbe hatol. A nőbe, aki a dereka köré fonta a lábát, miközben a férfi nevét kiáltotta.

Lenézett a még mindig a kezében tartott cipőre, nézte azt a meztelen, áruló segget.

Amikor eldobta, amikor az lecsapott, arra gondolt: Ó, igen, ez nyomot fog hagyni.

A férfi felpattant, megpördült. A nő kurtán felsikoltott, és megpróbálta felhúzni a gyűrött lepedőt.

– Sonya!

– Fogd be a pofádat! – csattant fel a lány. – Jézusom, Tracie, az unokatestvérem vagy! A koszorúslányaim egyike!

Tracie zokogva még erősebben rángatta a lepedőt.

– Sonya, figyelj…

– Azt mondtam, fogd be a pofádat! Egy istenverte közhelybe csöppentem. Öltözzetek fel és tűnjetek el! Mindketten.

– Ne haragudj! – Tracie még mindig zokogva felkapta a földön heverő melltartót és bugyit. – Annyira saj…

– Ne szólj hozzám. Soha többé ne szólj hozzám! Ha az anyád nem a nagynéném lenne, valaki, akit nagyon kedvelek, itt és most szétrúgnám azt a ribanc seggedet! Fogd be a szád, és takarodj a házamból!

Tracie futás közben felkapta a ruhát, és alsónemű nélkül magára húzta, miközben kifelé tartott. A cipővel nem törődött.

Nem csukta be maga mögött az ajtót.

– Sonya. Nincs mentségem. Megbotlottam, és…

– Értem. Megbotlottál, és a ruháid csak úgy maguktól szétszóródtak a szobában, miközben meztelenül ráestél az unokatestvéremre. Kifelé, Brandon! Mehetsz meztelenül, vagy előbb felvehetsz valami ruhát. De tűnj el a házamból!

– A mi há… – kezdte a férfi.

– Az én nevem van a jelzáloghitel-szerződésen.

– Édesem…

– Komolyan így merészelsz hívni? Próbáld csak meg még egyszer, és istenemre esküszöm, hogy vérezve fogsz távozni. Azt mondtam, kifelé!

A férfi khaki színű nadrágot húzott magára.

– Beszélnünk kell. Csak le kell csillapodnod, hogy meg tudjam… Hová mész?

– A telefonomért. – Sonya a táskájához lépett, és kivette a mobilját. – Hogy hívjam a rendőrséget, és kidobassalak a lakásomból.

– Na már most, Sonya – mondta Brandon az „egyszerűen imádnivaló vagy” hangján –, nem fogod a zsarukat hívni.

A lány a telefonnal kezében állt, és a vőlegényét tanulmányozta. Sportos alkat, sötétszőke haja egy másik nő kezétől kócos. A sima, jóképű arc, a gyilkos kék szempár.

– Ha tényleg azt hiszed, hogy nem fogom, akkor egyáltalán nem ismersz. – Kivette a férfi kulcsait a tálból, kivette a lakáskulcsot, a többit kidobta az ajtón. – Kifelé!

– Cipőre van szükségem.

Kinyitotta a gardróbszekrényt, kivette a férfi egyik papucsát, és odadobta neki.

– Bújj bele és menj, vagy sikítani kezdek, és hívom a kilenc-tizenegyet.

A férfi lehajolt, felvette a papucsot és belebújt.

– Majd beszélünk, ha megnyugodtál.

– Rólad? Vagy erről? Vedd úgy, hogy sohanapján.

Becsapta mögötte az ajtót, ráfordította a biztonsági reteszt.

És várta a könnyeket, a kétségbeesést, a nyomorúságot. Úgy döntött, egyik sem hatolhat át a dühön.

Újra a kezében lévő telefonra nézett.

Nagy levegőt vett, a kanapéhoz sétált, leült. Üzenetet akart küldeni, de rájött, hogy nem tudja begépelni, annyira remeg a keze.

Helyette telefonált.

– Hali!

– Cleo, át tudnál jönni? Nagyon szeretném, ha most idejönnél.

– Esküvői válság?

– Úgy is mondhatjuk. Kérlek!

A vidám hang aggódóra váltott.

– Jól vagy?

– Nem igazán, nem. Át tudsz jönni?

– Persze, máris indulok. Bármi is az, Sonya, megoldjuk. Adj tíz percet.

Már megoldottam, gondolta Sonya, és letette a telefont.

A második pohár borral a kezében Cleo körbejárta a nappalit. Hosszú, apró fehér rövidnadrágba bújtatott lába gyorsan rótta a szobát. Göndör, világosbarna, temérdek haját „otthon töltöm a hétvégét” módra hátrakötötte.

Dzsungelmacskaszeme felvillant.

Minél bőszültebben ágált, beszédén annál inkább kiütköztek louisianai gyermekkorának nyomai. És Sonya annál nyugodtabb lett. Ez az igazi szeretet, döntötte el Sonya.

– Az a szemétláda! Az a hazug, csaló, rohadt szemétláda! És Tracie? Nincsenek is rá elég mocskos szavaim. A saját unokatestvéred! És az a… az a nyomorult, nagycsöcsű ribanc segített megszervezni a lánybúcsúdat!

– Nagyon sírt.

– Az nem elég. Közel sem elég! Ó, ó, hallani fog még rólam! Hidd el, hogy megkeserüli még a haragomat. Kétszínű büdös ribanc!

– Szeretlek, Cleo Fabares. Te vagy a legjobb!

– Ó, kicsim! – Cleo visszarogyott a kanapéra, félretette a borát, és hevesen átölelte Sonyát. – Sajnálom. Annyira sajnálom!

– Tudom.

– Mit akarsz csinálni? – Cleo hátrahúzódott, hosszú szempillái alól Sonyára nézett. – Mondd, mit akarsz, és el van intézve. Gyilkosság? Lefejezés? Kasztrálás?

Mióta belépett az ajtón, Sonya most először mosolyodott el.

– Használnád a dédapád, Harurto szamurájkardját?

– Szívesen.

– Ezt tartalékoljuk későbbre.

– Miért nem sikítasz? Miért nem rúgsz bele valamibe? Én bele akarok rúgni valamibe. Tökön akarom rúgni Brandont! Először is, venni akarok egy pár katonai bakancsot, hogy azt viselhessem, amikor tökön rúgom. Utána egy bokszergyűrűt, hogy az ujjaimra húzzam, amikor pofán vágom Tracie-t. De ez én vagyok – tette hozzá, és újra felvette a borát. – Te mit akarsz csinálni?

– Már csinálom. Itt ülök, bort iszom, és nézem, ahogy a legjobb barátnőm dühöng és háborog miattam. – Sonya megfogta Cleo szabad kezét. – Tracie nagyon sírt; én nem.

– Ha szükséged van rá, itt a vállam.

– Nincs. Nem vagyok benne biztos, ez mit árul el rólam. Olyan volt, mintha egy filmjelenetbe sétáltam volna bele. A tudatlan menyasszony meztelenül találja a vőlegényét és az egyik koszorúslányát az ágyban.

– Nem vagy tudatlan.

– Hát, erről mit sem tudtam, szóval… Beyoncé Video Phone című száma szólt.

– Ne már!

– Komolyan.

Cleo nevetéssel küzdött.

– Bocs.

– Semmi baj. Ha arra gondolok… Ha nem mondtam volna le azt a találkozót, ha nem kapom rajta őket…

Most Sonya pattant fel, hogy körbejárja a szobát, és levágott szárú, „szombati ügyeket intézek” farmerjában sebesen rótta a szobát. Hevesen gesztikulált a borospoharával, míg a másik kezével a hajába túrt.

És hosszú, egyenes copfjából kivette a hajgumit, amely juharszirupbarna haját tartotta.

– Ez az, ami kiakaszt, Cleo. Tényleg kurvára kiakaszt! Végigcsináltam volna. Hozzámentem volna ahhoz a csaló seggfejhez! Méghozzá úgy mentem volna hozzá, ahogy ő akarta, és ez teljesen kiborít. A szállodai bálterem, amit akart, a nagy, elegáns rendezvény, amit akart, az ostoba ötemeletes, fondant-bevonatos, arany cukorgyönggyel díszített esküvői torta, amit akart. Hogy a fenébe hagyhattam magam így eltévelyedni?

– Úgy tűnik, már visszataláltál. Kedveltem Brandont. Tényleg kedveltem, és engem ez borít ki. Téged ismerve talán túlzásnak tartottam az esküvőt, de a fenébe is, nem mindennap megy férjhez az ember, nem igaz? Szóval miért is ne? De… és mielőtt rátérnék a „de”-re, el kell mondanom, hogy jó látni, hogy újra rátaláltál a dühödre.

– Ó, azt soha nem veszítettem el. Csak szerettem látni, ahogy a tiéd egy darabig átveszi az irányítást.

– Oké. A de. Lemondtad a találkozót, rajtakaptad őket, és nem fogsz hozzámenni ahhoz a seggfejhez! A sors vigyázott rád.

– Ha a sors vigyázott volna rám, már régen elküldtem volna a fenébe.

– Innod kell még egy kis bort.

– Ó, fogok. Méghozzá sokat.

Sonya a szemére szorította az ujjait, nem a könnyek ellen, hanem puszta elkeseredettségében.

– Cleo, mindent le kell mondanom. A szállodát, a fotóst, a videósokat, a tortát, a virágokat. Jézus, a hülye vonósnégyest, amit sohasem akartam, a zenekart. El fogom veszíteni a foglalókat. A francba, épp most vettem át a mintameghívót! Ha belegondolok, hány órát dolgoztam rajta!

– Tartsd meg. Megátkozzuk, és teliholdkor eltemetjük az egyik bokszeralsójával együtt. És valahányszor csak eszébe jut, hogy egy másik nőt fogdosson, krónikus farokviszketést kap.

– Ez a kreol nagyid beszéde.

– Bien sûr. Segítek mindent lemondani, és talán vissza tudjuk hízelegni a foglaló egy részét. A maradék felét pedig számlázd ki a rohadéknak. Sohasem tetszett, hogy te adtad hozzá az összes pénzt.

Cleo nagyot fújt, majd ivott még bort.

– Ha pedig erre gondolok, és jobban megnézem… Rájövök, hogy nem is kedveltem annyira a fickót, mint ahogyan azt magamnak mondogattam.

– Ő fizette a próbavacsorát, a nászutat. Nem számít. Megtanultam a leckét. Tényleg jól jönne egy kis segítség a lemondásoknál. Ó, istenem, a lista.

Mivel megremegett, Sonya a gyomrára szorította a kezét.

– Most véglegesítettük az ajándéklistát. És holnapra két időpontunk is van házat nézni.

– Akkor most azt tesszük, hogy iszunk még bort. Rendelünk pizzát. Kölcsönadsz valamit, amiben aludhatok, és átbeszélünk mindent, amit el kell intézni.

– Itt maradsz?

– Amikor a legjobb barátnőm, a főiskolai szobatársam, a bűntársam és a fogadott nővérem a vőlegényét az unokatestvérével ágyban találja, itt töltöm az éjszakát.

Sonyának most először könnyek gyűltek a szemébe. De nem a bánattól vagy a fájdalomtól, hanem a puszta hálától.

– Köszönöm! Már a gondolattól, hogy ezzel az egésszel foglalkoznom kell, legszívesebben bemásznék egy lyukba. Nem – helyesbített. – Inkább arra sarkall, hogy Brandont eltemessem egybe. Én… – A kopogásra elhallgatott, és az ajtó felé pillantott. – Csak nem gondolod, hogy…

Cleo tigrisszeme felvillant.

– Hadd nyissam ki én! Bárcsak meglenne az a katonai bakancs, de egy tökön térdelés is megteszi.

MÁSODIK FEJEZET

De amikor Cleo harcra készen felrántotta az ajtót, Sonya édesanyja, Winter rontott be. Előbb Cleo kezét szorította meg, majd egyenesen a lányához ment.

– Drágám, kicsikém, annyira sajnálom! – Szorosan magához ölelte Sonyát, ringatni kezdte. – Ne sírj. Ne sírj! Nem ér annyit az a fickó. – Fejét elfordítva puszit nyomott Sonya arcára. –Tudom, hogy szereted, de…

– Már nem. Megszűntem szeretni. Nem tudom, hogy ennek így kell-e működnie, de nem szeretem többé.

– Én sem tudom. – Winter hátrébb húzódott, a tenyerébe fogta lánya arcát, és úgy tanulmányozta. – De ha így van, örülök neki. Aki megbántja a lányomat, az nem érdemel szeretetet. Annyira örülök, hogy itt vagy, Cleo! – nyúlt hátra Cleo kezéért.

– Honnan tudsz a dologról? – kérdezte Sonya.

– Tracie, aki hall még rólam, egyenesen az anyjához ment. Zokogva. Kaphatok én is abból a borból?

– Hozok neked egy poharat – mondta Cleo.

– Summer felhívott, miután alaposan leteremtette Tracie-t. Sonya, tudod, hogy Summer szeret téged, szóval remélem, nem hibáztatod. Egyformán dühös, döbbent és letört, mint mi.

– Nem hibáztatom. Dehogy hibáztatom! Tracie felnőtt ember. Egy felnőtt ribanc!

– Tracie azt állítja, hogy csak úgy megtörtént. Köszönöm, édesem – mondta, amikor Cleo átnyújtott neki egy pohár bort. – Micsoda baromság! Az unokatestvéred vőlegényével az ágyban kikötni nem csak úgy megtörténik. És az unokatestvéred házában? Az unokatestvéred ágyában?!

– Piros tűsarkú, mélyen kivágott fehér ruha és szexi fehérnemű. Csak úgy megtörtént, a fenéket! Legyen csak az övé!

– Biztosíthatlak, hogy a nővéremnél nem talál szíves fogadtatásra. Most pedig megyek, és lehúzom az ágyneműt.

– Már megtettem. Rögtön az után, hogy felhívtam Cleót. Gondoltam rá, hogy elégetem, de nagyon jó ágynemű. Elküldöm tisztítóba, mert én ki nem mosom. Aztán elajándékozom.

Winter újra átölelte és ringatózott vele.

– Ez a beszéd! Tényleg jól vagy?

– Nagyon haragszom. Átkozottul dühös vagyok, és haragszom magamra, amiért nem láttam, hogy milyen ember.

– Én sem láttam. Azt hiszem, elég jó emberismerő vagyok, mégsem láttam. Tudod, mit mondanak az utólagos bölcsességről. Visszatekintek és azt mondom, hogy persze, ott volt ez és az meg amaz. Tudnom kellett volna. Mire jó ez? Leülök – tette hozzá, és le is ült. – Annyira aggódtam, hogy összetört szívvel talállak, hogy nem volt érkezésem kiadni a dühömet. De most, hogy tudom, hogy nem törtél össze? A pokolba Brandonnal!

– A pokolba vele! – visszhangozta Cleo, és Winterhez lépett, hogy a poharát az övéhez koccintsa.

– Oké. – Sonya is koccintott. – A pokolba vele!

– Le kell cserélni a zárakat.

– Elvettem a kulcsát, anya.

– Mindenképpen cseréld le őket! Mit gondolsz, hova fog menni?

– Nem tudom. – Sonya ismét koccintott. – Nem érdekel.

– Nem, tényleg nem. Van még egy üveg bor a kocsiban. És dobozok, amelyeket az a kedves fiatalember adott nekem az italboltban. Azokba belerakhatjuk a holmiját… tisztára söpörjük a házat! Én pedig elviszem neki.

– Nem kell ezt tenned.

– Ó, egyetlen gyermekem, ragaszkodom hozzá! – Anyja változékony mogyoróbarna szemében jeges düh villant. – Valószínűleg Jerryhez ment, nem igaz? Ő a tanúja, közeli barátja. Hazafelé menet beugorhatok hozzá, és kirakom nála a dobozokat.

– Szeretlek, Winter. – Cleo mellé ült, hozzábújt. – Szeretem anyut, és szeretlek téged is. Sonyával megütöttük az anyuka-főnyereményt. Lehet, hogy amikor összepakoljuk a hülye cuccait, néhány kasmírpulóveren, amelyeket annyira szeret, kihúzódik a szál, göbös lesz. És kár lenne, ha néhány finom bőrdzsekije valahogy beleszaladna valami élesbe.

– A barátnők a legjobb barátok – mondta Winter. – Megtehetjük ezt, vagy elengedhetjük, tudva, hogy elvesztette a legjobb dolgot az életében, ami az övé lehetett volna. Fogadok, hogy ő is tisztában van ezzel.

– Még mindig szívesen eltemetném a bokszeralsóját teliholdkor. Megátkoznám azzal a krónikus farokviszketéssel.

Winter elmosolyodott.

– Ez igazságosnak tűnik. Hozzuk be azokat a dobozokat.

Pakoltak. Két tablet, a laptop, az Alexa. Az óragyűjtemény, a mandzsettagombok. A cipők. Nagyon sok cipő.

Sonyának eszébe jutottak a férfi bőröndjei – természetesen Globe-Trotterek –, így azokat pakolták tele ingekkel, kabátokkal, pulóverekkel, öltönyökkel, sportruhákkal.

A piperecikkeket bedobozolták.

– Több bőr- és hajápoló terméke van, mint nekem. – Cleo felemelt egy bontatlan csomag hidratálókrémet. – Tudod, mennyibe kerül ez a márka? És van egy bontatlan tartalékja.

– Tartsd meg – mondta neki Sonya. – A pokolba is, vegyél el bármit, amit akarsz!

– Csak ha bontatlan. Minden másban benne vannak a tetvei. Biztos, hogy neked nem kell?

– Dehogy. Semmi sem kell belőle.

– Akkor elviszem. Winter, mi lenne, ha megosztoznánk azokon, amelyek még nincsenek kibontva? Van szemzselé… szemmaszk… szérum. Egyszer volt mintám ebből a szérumból, és nagyon jó. Csinálok belőlük egy kupacot.

Winter csak bólintott, hátralépett, a kezét csípőre tette. Sonya egyik hajgumijával copfba kötötte álláig érő haját, amely majdnem ugyanolyan árnyalatú volt, mint a lányáé. A szeme, amely Sonya sötétzöldjéhez képest mogyoróbarna volt, a mostanra telerakott fürdőszobapultot fürkészte.

– Több dobozra lesz szükségünk.

– A fenébe a dobozokkal – döntötte el Sonya. – Van szemeteszsákom. Nagyon sok cucca van! Hol vagyok én ebben az egészben? Miért nem vettem észre, hogy feleannyi helyem van, mint neki? Övé az egész szekrény a vendégszobában, és a hálószobaszekrény több mint fele. És valahogy kisajátította a vendégszobában lévő íróasztalt a munkához, én pedig az ebédlőasztalhoz szorultam.

– Az erózió fokozatosan megy végbe. – Winter megmasszírozta Sonya vállát. – A szikla erős, de nem veszi észre, ahogyan a víz lekoptatja.

– Annyira hasonlítotok egymásra – mormolta Cleo. – Az arcformátok… az a szív alak, a hajszínetek. A hamvas és bársonyos bőrötök, ami számomra azt mondja, hogy nekem nagyobb szükségem van erre a drága bőrápolóra, mint bármelyikőtöknek.

– Gyönyörű bőröd van – mondta neki Winter. – Aranypor a karamellán, a csodálatosan változatos felmenőid ajándéka. A lányom az apja szemét örökölte.

Winter gyorsan megölelte Sonyát.

– Szétrúgta volna Brandon seggét. Nem hiszem, hogy megpróbáltam volna megállítani. Andrew MacTavish szelíd ember volt, de amikor feldühödött… – Újra magához szorította Sonyát. – Állj hátrébb. – Aztán bólintott. – Szemeteszsákok. Igen, ez jó ötlet. Megérdemli.

– Majd én hozom őket. És rendelek pizzát – ajánlotta fel Cleo. – Mindjárt végzünk.

– Igazi kincs ez a lány – mondta Winter, amikor Cleo kiment.

– Tudom. Azt mondja, a sors hozta úgy, hogy szobatársak legyünk a főiskolán.

– És te mit gondolsz?

– Szerencsés véletlen… ami számomra volt igazán szerencsés.

– Mindkettőtöknek az volt. A művészetednek, a munkádnak sem ártott. Most ő illusztrátor, te pedig grafikus vagy. Büszke vagyok mindkettőtökre.

– Hétfőn be kell mennem dolgozni. Brandonnak is. Sohasem lett volna szabad egy munkatársammal összejönnöm.

– Ezt most hagyd abba! – Winter maga felé fordította a lányát. – Ne hagyd, hogy amit tett, ami ő, megingassa azt, aki vagy, vagy amit teszel. Eléggé szeretted őt ahhoz, hogy vele tervezted leélni az életed. Azt hitted, hogy ő is eléggé szeretett téged ahhoz, hogy ugyanezt tegye.

– Tévedtem.

– Tévedtél – helyeselt Winter. – A hiba nem abban volt, hogy szerettél valakit. Nem volt hűséges, és te véget vetettél a kapcsolatnak. Tudod, mit nem hallottam tőled? Mit csináltam rosszul? Miért nem voltam elég? Mit látott abban a másikban, amit bennem nem?

– Én… anyu…

– Tudod, miért nem hallottam? Mert túl okos vagy ahhoz, hogy beleess ebbe a csapdába. Tudod, hogy ez nem rólad szól. Hanem róla. A jelleméről. Te hittél benne. Ő pedig bebizonyította, hogy tévedtél. Ennyi az egész. Szóval takaríts ki, zárd le a fejezetet, csukd be az ajtót. Cseréld le a zárakat – javította ki magát –, aztán csukd be azt az ajtót, és zárd kulcsra.

– Holnap hívok egy lakatost. Hétfőn a munkahelyünkön sarokba fog szorítani… vagy legalábbis megpróbálja.

– És te elintézed.

– Elintézem. – Sonya lehunyta a szemét. – Olyan kínos az egész.

– Persze hogy az. Bárkinek kínos lenne, még akkor is, ha nem az ő hibája. Szóval, Sonya Grace MacTavish, tégy róla, hogy neki legyen kínos! – Megcsókolta Sonya homlokát. – Egy kínos helyzet… különösen egy olyan valakinek, mint Brandon? Fájdalmasabb, mint a krónikus farokviszketés.

Pizzát ettek, és amíg Sonya és Cleo folytatta a borozást, Winter jegesteára váltott. Közösen kidolgoztak egy tervet. Aztán a dobozokat, bőröndöket és a szemeteszsákokat kicipelték a kocsihoz.

Másodszor fordultak, amikor Sonya szomszédja kilépett az ikerház másik lakásából.

– Szükségetek van némi segítségre? Bill itthon van. Szívesen segít.

Winter kedvesen rámosolygott.

– Köszönöm, Donna. Ha nem bánod. Van még pár rakományunk.

– Nem gond. Bill! Gyere, segíts Sonyának! – Csípőre tette a kezét, három felnőtt gyermek anyja, aki kettesben maradt a férjével, és alig több mint egy évvel ezelőtt költözött be az ikerház másik felébe.

Kedves pár, gondolta Sonya, jó szomszédok, de nem tolakodók. Véleménye szerint ezek fontos tulajdonságok, ha közös falon osztozol valakivel.

Bill Red Sox pólóban és rövidnadrágban jött ki, amelyből kilátszott a bütykös térde.

– Elköltözöl tőlünk? – kérdezte, és vigyorgott, jelezve, hogy viccnek szánta.

Sonya úgy vélte, épp elég bort ivott.

– Kirúgom Brandont, illetve már ki is rúgtam, miután meztelenül rajtakaptam az ágyban az unokatestvéremmel, Tracie-vel.

A borzas kecskeszakállt viselő Bill eltátotta a száját. A felesége, Donna ajka viszont elvékonyodott.

– Ez az a nagymellű szőke?

– Igen, ő az. Talán láttad, amikor néhány órája mezítláb, az alsóneműjét szorongatva kirohant a házból.

– Nem, és sajnálom, hogy lemaradtam róla. Sajnálom, hogy megtörtént. De elárulom, hogy kétszer is láttam, amikor nem voltál otthon. Azt hittem, valami meglepetést terveznek neked, talán az esküvőre. De… Nem fogok hazudni. Eltűnődtem a dolgon.

– Kétszer?

– Amit láttam. Múlt szombaton, amikor ablakot mostam, és úgy három hete. Marlene-nek vittem egy kis sütit az utca túloldalára. A kisfia nagyon szereti a fahéjas kekszemet. Épp indultam tőlük hazafelé. Szóval, igen, az megint szombat volt, három héttel ezelőtt.

– A szalonban voltunk – mondta Cleo –, ruhákat próbáltunk, és cipőt is vettünk az esküvőre.

– Emlékszem – motyogta Sonya.

– Sajnálom, hogy ez történt – mondta Donna ismét. – De örülök, hogy inkább előbb tudtad meg, mint később. Bill, menj, és hozd ki annak a szemétládának a maradék cuccát Sonya házából. Ha bármi másban segíthetünk – tette hozzá –, csak kérned kell.

– Legalább háromszor – mondta Sonya, amikor az utolsót is berakták. – Most meg kell szabadulnom az ágytól. Talán a kanapétól is. Lehet, hogy ott is csinálták. Vagy isten tudja, hol máshol.

– Nem, nem kell. Az egész helyet megtisztítom fehér zsályával.

– Komolyan? – nézett Sonya Cleóra.

– Halál komolyan. Lehet, hogy van is egy kevés a táskámban. Ha meg nincs, hazaszaladok érte. Kipucoljuk innen, meg a csajt is. És bárki mást, akivel esetleg itt kavart. Sajnálom, Sonya, de lehetséges.

– Igen – bólintott Sonya, bár kissé kavargott tőle a gyomra. – Lehetséges.

Ezek után meg kell vizsgáltatnia magát, döbbent rá, és ez csak fokozta a megaláztatást. El kell mennie nőgyógyászhoz, biztos, ami biztos.

– Bárcsak mégis felszabdaltuk volna azokat a bőrdzsekiket! Én pedig megint elbeszélgetek Summerrel. De előbb kidobom Brandon összes holmiját Jerrynél, akár ott van, akár nincs. – Winter újra hevesen megölelte Sonyát. – Ezt pedig tekintsük úgy, hogy hajszálon múlt, de örvendetes módon megmenekültél.

– Ha ott van, tökön rúgnád? – kérdezte Cleo.

– Lehetséges, hogy megteszem. Holnap jövök. Elkezdjük a telefonálgatást.

– Köszönöm.

Amikor Winter elhajtott, Cleo átkarolta Sonya vállát.

– Még bort?

– Ó, igen. Eláshatjuk Tracie ribanccipőjét Brandon bokszeralsójával együtt? Hogy krónikus gombás fertőzést kapjon?

– Ez a beszéd!

*

Hétfőn reggel Sonya gondosan öltözködött. A piros kosztüm segített neki abban, hogy úgy érezze, erős és ő irányít. Időt szánt arra, hogy a haját kivasalja, és ettől hűvösnek és tárgyilagosnak érezte magát.

Vasárnap az ellenkezőjét érezte, amikor Brandon írt neki, négyszer is, mielőtt Cleóra és az anyjára hallgatva letiltotta a számát.

Beszélnünk kell. Nem dobhatunk el mindent, csak mert szörnyű hibát követtem el. Tudod, hogy szeretlek. Beszélnünk kell. Engedd, hogy megmagyarázzam!

Minden egyes üzenettől fokozódott a haragja. És a haragtól gyengének és ostobának érezte magát.

Ma szembe kell néznie vele. Szüksége van rá, hogy erősnek, hűvösnek és távolságtartónak érezze magát.

Miután kiválasztotta az ékszereket – merészeket – és tökéletesítette a sminkjét, kiment Cleóhoz, aki félig szunyókálva ült a kávéja felett.

– Nos? – pördült meg.

– Ez aztán hűha! Gyilkos külső, Sonya. Igazi „itt van, amihez soha többé nem nyúlhatsz, seggfej” külső.

– Ez volt a cél.

– Telitalálat! Figyelj, elviszem a pótkulcsot és az esküvői mappádat. Elkezdem lemondani, akiket vasárnap nem tudtunk elérni.

– Cleo, már a szombatot és a tegnapi napot is nekem adtad.

– És nem megyek sehova, amíg ma nem jön a lakatos, hogy kicserélje azokat a zárakat, aztán hazaviszem magammal a mappát és a kulcsot. Elég jól állok a projektemmel ahhoz, hogy pár órát erre szánjak. Szóval befejezem a többi hívást. Gondolom, mivel alakítottak rajta, nem tudod csak úgy visszaadni a menyasszonyi ruhát.

– Nem veszik vissza. Anya fizette azt a nevetségesen drága ruhát, Cleo.

– Tudom. De fogadok, nem ez az első eset, hogy ez megtörténik. Szóval felhívom őket, és tanácsot kérek tőlük. Bizományi, eBay, ki tudja, talán van valakijük, aki megveszi kedvezményesen. Elintézem neked a ruhát, és amit még tudok. És tudod, hogy te is megtennéd ugyanezt értem.

– Igen. És ha ezen túlleszünk, elviszlek egy hétvégére. Egy wellnesshétvégére. Anyát is. A tiédet is, ha tud repülni. Csajos kirándulás nászút helyett.

– Benne vagyok! Készen állsz a tökön rúgásra?

– Ez ugyan nem katonai bakancs, de megteszi.

Miközben a bostoni reggeli ingázó forgalom őrületében vezetett, Sonya átgondolta a tervét. Elméletileg egyszerűnek tűnt.

Néhány percet kér, hogy beszélhessen a By Design társtulajdonosainak valamelyikével – és azt is csak egyszerűen.

Lemondta az esküvőt, miután rájött, hogy Brandonnal mégsem illenek egymáshoz, és nem állnak készen a házasságra. További részletekre nincs szükség.

A döntés okozta stressz miatt azt kéri, hogy legalább a következő hónapokban ne osszák be őket közös projektekre.

Brandon volt a rangidős. Míg ő hét éve dolgozott a By Designnál, beleértve a gyakornoki időt is, addig a férfi közel tíz éve. De mindketten feljebb léptek a ranglétrán, saját irodájuk volt, gyakran vezettek projekteket, állítottak össze saját csapatot.

A férfi reklámokra – óriásplakátokra, televíziós és internetes hirdetésekre – specializálódott. És jó volt benne, ezt nem tagadhatta. Nagyon, nagyon jó. A faszfej.

Bár Sonya munkájának nagy részét a digitális művészet – weboldalak, bannerek, közösségi média – tette ki, cégek és magánszemélyek számára is készített látványterveket. Megjelenést – összhangot – teremtett logókon, névjegykártyákon, fejléces papírokon, weboldalakon, fizikai és digitális jeleken.

Mégis a cég kicsi, magántulajdonban lévő vállalkozás volt – pontosan az a fajta, amilyennél dolgozni szeretett volna –, és Brandonnal gyakran ugyanazon projekt különböző részein dolgoztak.

Csak egy kis lélegzetvételnyi időt kért. És megígéri, hogy udvarias, szakmai kapcsolatot tart fenn Brandonnal a munkahelyén.

Egyszerű, gondolta. Észszerű és tiszta.

Természetesen egy kicsi, magántulajdonban lévő cégnél lesznek pletykák. Megbirkózik velük. Valójában – Cleo tiltakozása ellenére – magára vállalja a felelősséget.

Egyszerűbb és tisztább, ha azt mondja, rájött, hogy nem áll készen a házasságra, hogy neki és Brandonnak más céljaik vannak az életben. A férfié az, hogy Tracie-vel keféljen, de ezt nem volt értelme megemlíteni.

És néhány hét múlva a pletyka elcsitul, átadja a helyét valami más drámának.

Addig tud várni.

Közben nem kételkedett abban, hogy Brandon megtalálja a módját, hogy sarokba szorítsa. Tehát találkozik vele. Négyszemközt, szemtől szemben világossá teszi neki, hogy végeztek. És mindezt higgadtan és szenvtelenül.

Utálni fogja a nyugalmat és a szenvtelenséget, gondolta Sonya, és elmosolyodott, amikor behajtott a By Designnak otthont adó, kétszintes, felújított gyár alkalmazottaknak fenntartott parkolójába.

Az oldalajtón ment be egyenesen abba a helyiségbe, amelyre fészekrakó helyként gondolt. Itt kezdett, közvetlenül a főiskola után, az egyik munkaállomáson. És a legtöbben, akik most itt szorgoskodtak, akik a megbízásokon dolgoztak, akik a tervezőknek segítettek, akik remélték, hogy nyomot hagyhatnak maguk után, ugyanolyan zöldfülűek és lelkesek, mint ő volt annak idején.

Néhányan feljebb lépnek majd, néhányan elmennek, mások pedig ugranak egyet, és a saját útjukat járják tovább.

Ő feljebb lépett, és elégedett volt a munkahelye ritmusával és hangulatával. Termékrajzolóból grafikus lett, majd vezető grafikus.

Szándékosan korábban érkezett, és egyenesen az irodájába ment.

Nem volt nagy, nem volt előkelő, de volt egy ablaka, és a féltve őrzött fokföldi ibolyát, Xenát, abba a déli fekvésű napfényáramba tette. A növény szép rózsaszín virágokkal és fényes zöld levelekkel jutalmazta érte.

Aktatáskáját az asztalára tette, és rápillantott a hangulattáblájára.

Rutinszerűen készített egy kézzel fogható és egy digitális hangulattáblát egy projekthez. A digitális könnyen megosztható, megváltoztatható volt. A konkrét tábla viszont azt jelentette, hogy odaállhatott elé, mozoghatott, különböző szögekből tanulmányozhatta.

És ez – egy induló vállalkozás tervének, látványtervének kidolgozása – bevált.

A Baby Mine, amelyet kézműves nővérek alapítottak és kézzel készített babaruhákra specializálódott – igény esetén a személyre szabásért nem kell fizetni. Koraszülöttek számára, kifejezetten az újszülött intenzív osztályon lévő csecsemők igényeihez igazodva, és legfeljebb tizennyolc hónapos korig.

A logóhoz egy régimódi bölcsőben fekvő csecsemőt rajzolt, a feje fölött egy mobillal, amelyen lágy, lekerekített betűkkel, halvány pasztellszínekben ott állt a cég neve.

Puha, édes – ezt akarja egy szülő a babájának.

A weboldal látványvilága követte ezt a hangulatot, hozzáadva a könnyű ápolást, a szeretettel, kézzel készített kiegészítőket, fotókat nemcsak a termékekről, hanem a termékeket viselő csecsemőkről, vagy a takarókat, büfiztetőkendőket használó szülőkről.

A különböző közösségi média posztok folyamatosan növelték ezeket a képi anyagokat, a nővérek blogja pedig friss és ismét csak folyamatos megjelenést kapott.

És most, hogy a kis cégükkel kiléptek az otthonuk keretei közül, és egy valódi műhelybe költöztek, ezt a tervezést átültette a fizikai térbe.

Néhány utolsó simítás, és indulhatnak is.

Sokkal szívesebben ülne le és dolgozna azokon az utolsó simításokon, mint hogy a személyes ügyeit teregesse ki a főnökei előtt.

De meg kell tennie.

Kifelé indult. Hangokat hallott, a fészekrakó helyre érkező rajzolókét, vagy a pihenőszobába igyekvőkét, akik még kávézni akartak egyet, mielőtt leülnek dolgozni.

Felment a fémlépcsőn az emeletre. Itt voltak a művészeti, tervezői és kreatívigazgatók irodái és az asszisztenseik munkaterületei, a bemutatóterem, ahol a tervezők bemutatták az igazgatónak az elképzeléseiket és az elkészült munkáikat, a tulajdonosok irodái, egy második, elegánsabb pihenőszoba.

Mivel Laine Cohen vette fel, hozzá ment először, és bekopogott.

– Gyere be!

Amikor benyitott, látta, hogy Laine az íróasztalánál ül, mahagóniszínű haját szögletes frizurában viselte, élénkkék keretes szemüvege ezüstláncon lógott a nyakában. Társa az L alakú munkaállomás sarkán ült.

A mögötte lévő ablakból a Boston Commonra nyílt kilátás egy tökéletes nyári napon. A falakon a cég saját tervezésű poszterei sorakoztak. Laine néhány havonta váltogatta őket.

Sonya munkáiból jelenleg egy volt kint. Brandonéiból is.

Elég volt Laine-re és Matt Berryre néznie, hogy lássa, már tudják.

Matt, karcsún, chino nadrágban és rózsaszín pólóban, leszállt az asztalról. Fényes szőke haját szokás szerint hátrafogta. Bal fülében aranykarika csillogott.

– Beszélhetnénk pár percet? – kezdte Sonya.

– Persze, természetesen. – Matt intett, hogy menjen be. – Csukd be az ajtót, foglalj helyet. Hogy vagy, Sonya?

– Köszönöm, jól. Csak azt…

– Laine-nel épp arról beszélgettünk, hogy kiveszel néhány napot.

Brandon tehát megelőzött, gondolta Sonya. És a maga módján tálalta a helyzetet.

– Ezt nagyra értékelem, de nincs szükségem szabadságra. Remélem, hogy ma véglegesíthetem a Baby Mine tervezetet, és remélem, hogy a nap végére bemutathatok néhány kezdeti tervet a Kettering-projektről.

A csendes együttérzés Matt tekintetében, a spekuláció Laine-ében arra késztette Sonyát, hogy a tervet kidobja az ablakon.

– Feltételezem, hallottátok, hogy lefújtuk az esküvőt.

– Brandon felhívott tegnap este. – Matt csupa együttérzésből és vigasztalásul megsimogatta a karját. – Természetesen feldúlt, de úgy érzi… és egyetértek vele, hogy csak egy kis térre, egy kis időre van szükséged. Az esküvőszervezés több mint stresszes. Még emlékszem, hogyan kiabáltam és acsarkodtam Wayne-nel, amikor a sajátunkat terveztük.

– Csak azért felhívott téged, a főnökünket vasárnap este, hogy elmondja, hogy stresszelek az esküvőszervezés miatt?

– Nemcsak főnökök vagyunk, hanem családot alkotunk. Reméljük, itt mindenki tudja, hogy az ajtónk mindig nyitva áll, ha probléma adódik. Nem igaz, Laine?

– Dehogynem! És igen, az esküvőt megtervezni stresszes. Tavaly segítettem megtervezni a lányomét, szóval tudom. Ugyanakkor láttam, hogy te mindenféle stresszel megbirkózol, Sonya. Ezért meglepődtem, amikor Matt elmondta, hogy egyfajta válságba kerültél az esküvő részletei miatt.

– Válságba kerültem? – Hibáztál, Brandon, gondolta Sonya, amikor megpróbáltál hisztérikusnak lefesteni. Ideje rátérni a B tervre, amit ott helyben talált ki. – Azt hiszem, így is mondhatjuk.

– És nincs miért szégyenkezned – biztosította Matt. – Tarts egy kis szünetet, kicsit kényeztesd magad. Biztos vagyok benne, hogy Brandonnal megoldjátok ezt az egészet.

– Az nem fog megtörténni. Akkor kerültem ebbe a válságba, ha már így hívjuk, amikor szombat kora délután váratlanul előbb értem haza, és Brandont ágyban találtam az unokatestvéremmel. Képzelheted, mennyire meglepődtem. És képzeld el, micsoda meglepetés volt azt is megtudni, hogy nem ez volt az első alkalom! Szóval nem lesz esküvő. Nincs szükségem szabadságra, és nem is kérek. Nem azzal a szándékkal jöttem be ma reggel, hogy elmondjam nektek a döntésem kínos részleteit, hanem hogy tudassam veletek, meggondoltam magam az esküvővel kapcsolatban. És hogy megkérjelek benneteket, hogy Brandont és engem ne osszatok be ugyanarra a projektre, mivel a helyzet egy ideig kínos lenne.

– Ööö… biztos vagy a… a körülményekben?

– Ó, kérlek, Matt! – Laine a szemét forgatva nézett rá. – Szerintem Sonya biztos abban, amit a saját szemével látott. Nagyon sajnálom, hogy ezt hallom.

– Igen. Istenem! Én is sajnálom. Kérsz egy kis teát? Hozhatok neked teát.

– Nem, köszönöm. Köszönöm. Jól vagyok. Tényleg jól vagyok. Tudom, hogy kínos, de a szavamat adom, hogy a munkahelyemen professzionális módon fogok viselkedni.

– Tudjuk, hogy állni fogod a szavad – mondta Laine. – És ugyanezt várjuk el Brandontól is. Nemrég fejeztetek be egy közös projektet.

– Két héttel ezelőtt. Jelenleg nincs közös munkánk.

– Ez egyelőre így is marad. Sonya, ha szeretnél egy-két napot, hogy lazíts, vagy hogy elintézd azt a rengeteg lemondást, értesítést, amivel az esküvő törlése jár, természetesen megkapod azt az időt.

– És minden segítséget, amit csak nyújtani tudunk – tette hozzá Laine a kezét felemelve.

– Köszönöm, tényleg. Kaptam segítséget a teendőkben, és őszintén szólva szívesebben dolgoznék. Sajnálom, hogy mindezt rátok kellett zúdítanom.

– Munkahelyi románcok… – Laine halványan elmosolyodott. – Ki nem járt még ebben a cipőben? Az ajtó nyitva áll, Sonya, ha úgy döntesz, hogy szükséged van arra az időre.

– Hálás vagyok. – Felállt. – Megyek dolgozni.

Nem lepte meg, hogy Brandon az iroda és a lépcső között várakozik.

– Beszélnünk kell.

Amikor a férfi a karja után nyúlt, Sonya hátralépett.

– Hozzám ne érj!

– Ezt nem itt fogjuk megbeszélni. – A bemutatóterem ajtaja felé intett. – Jobban szeretem a személyes ügyeimet titokban tartani.

– Akkor nem kellett volna felhívnod Mattet tegnap este, és hazudnod neki – mondta Sonya, de belépett az ajtón.

– Én biztosan nem hazudtam. – Egy csattanással becsukta az ajtót. – Azt mondtam neki, hogy lemondtad az esküvőt. Ideges és stresszes voltál.

– Elfelejtetted megemlíteni, hogy miért.

A férfiban volt annyi becsület – vagy van annyi esze, gondolta Sonya –, hogy szégyenkező és szomorú arcot vágjon.

– Figyelj, Sonya, senki sem érzi magát rosszabbul a történtek miatt, mint én. Szörnyű hibát követtem el, és megbántottalak. Gyenge voltam, ostoba. Pánikba estem.

– Azt hittem, megbotlottál – mosolygott rá kedvesen, de még milyen kedvesen a lány.

– Kérlek! – A férfi ismét a karja után nyúlt.

– Ha csak hozzám érsz, feljelentelek zaklatásért és nem megfelelő munkahelyi viselkedésért. Próbáld csak meg, és meglátod!

– Tudom, hogy megbántottalak, hogy haragszol. Minden jogod megvan hozzá. Amit tettem… pillanatnyi gyengeség volt. Pánik. Az esküvő, az összes részlet, a döntések, minden kezdett rám nehezedni, és pánikba estem. Aztán megjelent Tracie, és… nos, rám szállt. Keményen. Én pedig… egyszerűen beadtam a derekam. – A szívére szorította a kezét. – Könyörgök, bocsáss meg nekem! Adj még egy esélyt, hogy bebizonyítsam, mennyit jelentesz nekem!

– Megbotlottál, pánikba estél, beadtad a derekad. És lefeküdtél az unokatestvéremmel a közös ágyunkban, miközben én az esküvői meghívónk mintáiért mentem. És csak azért tudom, hogy lefeküdtél az unokatestvéremmel a közös ágyunkban, mert lemondtam a találkozót az esküvői virágárussal.

– Szörnyű hiba volt, édesem! Életem hátralévő részét azzal fogom tölteni, hogy jóvá tegyem. Kérlek, bocsáss meg nekem. Csak egyetlen szörnyű hiba volt! Tracie semmit sem jelent nekem. Te vagy a mindenem! Ez csak szex volt.

Sonya a férfira nézett, komolyan megnézte magának, és az aranyló külső mögé látott. És mivel meglátta a csalót, a hazugot, ettől megint rosszul lett egy kicsit.

– Csodálkozom, hogy azt hiszed, ez működhet. Csodálkozom, hogy ennyire hülyének nézel.

– Éppen bocsánatot kérek! – A szégyen és a bánat gyorsan felháborodássá vált. – Hogy lehetsz ilyen rideg, ennyire könyörtelen? Az isten szerelmére, elküldted az anyádat Jerryhez az összes holmimmal! Szemeteszsákokba raktad a dolgaimat, mintha semmi sem lett volna köztünk!

– Kifogytam a dobozokból és a bőröndökből.

– Az anyádhoz futottál a személyes ügyeinkkel. Ez szánalmas!

– Nem, valójában Tracie futott az övéhez… aki történetesen az anyám testvére. De mindegy is, visszakaptad a holmidat, és végeztünk.

– Nem csoda, hogy beadtam a derekam valakinek, aki meleg és szenvedélyes, amikor te ilyen kibaszott hideg vagy!

– Akkor ezt mindketten szerencsésen megúsztuk, nem igaz? Ami a továbbiakat illeti, mivel a saját változatoddal Matthez mentél, mindent elmondtam nekik. Eredetileg egyszerűen csak tudatni akartam velük, hogy lemondtam az esküvőt. De nem hagyom, hogy ezt a nyakamba varrd! A szavamat adtam, hogy professzionális módon fogok viselkedni veled, és tőled is ezt várják.

A férfi felháborodottan csattant fel, a hangján érződött, hogy jogosnak tartja az indulatát.

– Alig vártad, hogy bemárthass a főnökök előtt! Emberből vagyok. Tracie nekem esett, összevissza taperolt, és csak emberként viselkedtem.

– Akkor egyszer? És az azt megelőző szombaton? Vagy két héttel azelőtt? Akkor is csak ember voltál, amikor meztelenül hancúroztatok?

– Kémkedtél utánam? Így kezeled a problémákat? Úgy, hogy kémkedsz utánam? Ez hitvány dolog!

– Nem kellett kémkednem. Nem igazán tüntettétek el a nyomaitokat Tracie-vel. Végeztünk. Csak folytatni akarom az életemet, és javaslom, hogy te is tedd ezt a tiéddel.

– Ha azt hiszed, hogy megúszod, ha ezt elterjeszted a cégen belül…

– Nem áll szándékomban erről beszélni. Persze nem vagyunk egyformák. Lemondtam a helyszínt, a zenekart és így tovább. Az egészet. Küldök egy számlát a vissza nem térítendő előlegek feléről.

– Sok szerencsét, hogy akár egy huncut vasat is kiszedj belőlem!

– Gondoltam. Leírom rossz befektetésként. Most pedig tűnj el az utamból! Megyek dolgozni.

– Nincs rajtad a gyűrű, amit az ujjadra húztam. Vissza akarom kapni.

Sonya ekkor elmosolyodott, méghozzá őszintén, tiszta szívből, és ez átkozottul jó érzés volt.

– Hadd ismételjem meg a szerencsekívánatomat. A gyűrű jogilag az enyém. Eladom, és a pénzt egy női menhelynek adományozom. Most pedig félre kell állnod, Brandon, vagy bemegyek Laine irodájába, és feljelentelek.

A férfi félreállt.

– Ezt még megbánod – mondta, amikor Sonya kinyitotta az ajtót.

– Tévedsz, nem fogom. De azt bánom, hogy több mint egy évet elpazaroltam az életemből olyasvalakire, mint te.

Sonya ezzel késznek, befejezettnek, lezártnak tekintette a dolgot.

Egy eredményesnek ítélt napot töltött a Baby Mine projekt terveinek véglegesítésével. Előrelépett a Kettering-projektben, elkészítette az ötlettáblákat, és a prezentációjával együtt megmutatta a tervezési igazgatójának.

Észrevette a pillantásokat… különösen azokét, akik úgy tettek, mintha nem néznék. Észrevette a beszélgetésekben beálló kínos szüneteket, amikor besétált valahová vagy elment valakik mellett.

Gyanította, hogy Brandon pontosan azt teszi, amivel őt vádolta. Kiforgatja a történetet, ráhárítja a felelősséget, szemérmetlenül hazudik.

Nem engedte, hogy ez számíthasson. Egy-két hét és úgyis lecseng a dolog.

Átvészelt egy hetet, aztán kettőt, majd egy hónapot. És még két hetet.

Valahányszor azt hitte, hogy elült a pletyka, a férfinak sikerült újra feltámasztania az egészet.

Tudomására jutott, hogy azt beszélik, ő csalta meg a férfit. Egy másik pletyka arról szólt, hogy az esküvőszervezőjük „a pokolból szalajtott ribanc menyasszony”-nak titulálta.

A férfi most jól eltüntette a nyomait, nem úgy, mint az unokatestvére esetében, és a pletykák mintha a semmiből bukkantak volna fel… és maradtak is.

Valaki megkarcolta a kocsiját.

Egyik reggel arra jött be, hogy a számítógépéről letörölték a tervet, amelyen dolgozott, és a biztonsági mentés is megsérült.

Tizenöt órát töltött azzal, hogy rekonstruálja, és amikor aznap este végre elhagyta az irodát, négy lapos gumi fogadta.

A tudat, hogy a férfi áll mindezek mögött, semmit sem jelentett. Nem tudta bizonyítani. De elege volt.

Másnap reggel bekopogott Laine ajtaján.

– Ne haragudj. Beszélnem kell veled.

– Gyere, ülj le. Fáradtnak tűnsz.

– Fáradt vagyok. Éjfélig dolgoztam. A Happy Pet projekten. A terv, amelyen dolgoztam, és amelyet majdnem befejeztem, eltűnt. Letörölték a számítógépemről. A biztonsági mentésem megsérült. Nem felhasználói hiba volt, Laine. Szerintem tudod, hogy ennél sokkal gondosabb vagyok. Rekonstruáltam, talán még javítottam is rajta, és amikor kimentem a kocsimhoz, mind a négy gumim lapos volt.

– Ó, Jézusom, Sonya!

– Tudom, hogy hallod a cégnél keringő pletykákat. A legtöbben nem hiszik el. De akad néhány ember, aki igen. Ezt tudnám kezelni. Kezeltem is. De ez az én munkám volt, rengeteg kemény munka eredménye. Ha nem tudtam volna időben elkészíteni a másodpéldányt, talán elvesztettük volna az ügyfelet. A gumikat nem lyukasztották ki. Valaki kiengedte a levegőt. Ettől függetlenül Uberrel kellett hazamennem, és azt is el kellett intéznem, hogy egy szervizben rendbe hozzák a kocsit.

– Sajnálom. Beszélek Brandonnal, azt elhiheted.

– Kérlek, ne. Nem tudom bizonyítani, hogy bármelyik is az ő műve lenne, és nem is fogom. Ha megpróbálnám, megdöbbenne, felháborodna. Hiszen ő már továbblépett. Más nőkkel randizik, nem? – Vállat vont. – De ez nem fog abbamaradni, amíg mindketten itt dolgozunk.

– Sonya, nem rúghatom ki Brandont a lehetőség miatt, hogy – valószínűleg – neki is köze van ehhez.

– Nem kérek tőled ilyesmit. Nem is várom el. Tudom, hogy kivételes munkát végez.

– Igen. Ahogy te is. Itt az ideje egy munkatársi értekezletnek.

– Nem, Laine, itt az ideje, hogy visszavonuljak. Azt hittem, kibírom. De már félek bejönni. Szerettem itt dolgozni, most meg rettegek tőle.

– Megtaláljuk a módját, hogy ezt megoldjuk, Sonya! Tudod, hogy nagyra becsülünk.

– Tudom, de nem akarom, hogy megoldd. Te és Matt? Nagyon jó céget építettetek fel, és mindig hálás leszek, hogy részese lehettem. Egyszerűen nem tudok itt tovább dolgozni, úgyhogy beadom a felmondásom. Két hetet maradok, tovább, ha kell, de ott van Gina Tallo. Készen áll. Feljebb léphet. Együtt dolgozhatnék vele abban a két hétben. De mennem kell, Laine, magam miatt. Mennem kell.

Laine hátradőlt.

– Ez szívás. Egyszerűen szívás!

– Tényleg az. De Laine, annyira boldogtalan vagyok. Nem akarok boldogtalan lenni a munkámban. Nem akarok minden reggel gyomorgörccsel felkelni, mert munkába kell mennem. Tovább kell lépnem.

– Egy versenytárshoz. Utálni fogom, de Matt-tel remek referenciákat adunk neked. Nem akarjuk, hogy boldogtalan legyél, és dühös vagyok, hogy azzá tettek.

– Azt hiszem, ez a legjobb nekem. De nem tervezem, hogy átmegyek valamelyik versenytársatokhoz, legalábbis egyelőre nem. Szabadúszó leszek. Időre és térre van szükségem. Látnom kell, hogy egyedül mire vagyok képes.

Laine a fejét hátrahajtva a plafonra meredt.

– Ügyfeleket fogunk veszíteni. Azt is utálni fogom.

– Nem fogok ráhajtani a By Design ügyfeleire.

– Akkor ostoba vagy. Ne légy ostoba! Vidd el a Baby Mine-t, ők még sokra viszik. Ajándék – tette hozzá Laine, mielőtt Sonya bármit is mondhatott volna. – Nem nagy ajándék, tekintve, hogy hozzád jöttek, hozzád, egy másik ügyfél ajánlására, akin te dolgoztál. Azt mondom, ők a te ügyfeleid, és Matt egyet fog érteni velem.

– Köszönöm. Komolyan, ez több, mint amit kérhetnék.

– Ginával kapcsolatban igazad van. Rajta tartottuk a szemünket. Csak egy kis csiszolásra van szüksége, és teszünk róla, hogy megkapja. Most pedig figyelj! Magánemberként mondom, mivel van egy hasonló korú lányom. Van két hét szabadságod, amelyet nem használtál fel a nászútra, ami miatt ünnepelhetsz, hogy nem mentél el rá. Vedd ki. Használd fel a mai napot arra, hogy minden projektet rendbe rakj úgy, hogy továbbadhasd őket. Aztán sétálj ki innen, és légy boldog.

– Nem hagyhatlak benneteket cserben.

– Nem fogsz. Vagyis a fenébe, pokolian cserben hagysz, akár ma mész el, akár két hét múlva. Tehetséges nő vagy, szilárd munkamorállal. De mi vesszük át Matt-tel a projektjeidet… még mindig tudjuk, hogyan kell csinálni. És megadjuk Ginának a szükséges csiszolást. És pokolian fogsz hiányozni nekünk! – Laine legyintett. – Semmi sírás. Tisztára megindítasz. Fejezd be a napot. És tartsuk a kapcsolatot.

– Úgy lesz. Sokkal tartozom neked és Mattnek.

– Fizesd vissza. Hadd legyünk büszkék rád!

Amikor Sonya kiment, Laine ismét hátradőlt, és megint a plafonra meredt. Végül hatalmasat sóhajtott.

– Bassza meg – mondta.

HARMADIK FEJEZET

Átvészelte a napot. Bár az ebédet kihagyta, hogy az aktuális projektekre összpontosítson, hogy jó állapotban hagyhassa őket annak, aki átveszi, és a pihenőben beszélgetett a munkatársakkal.

Lazán. Mintha minden rendben lenne.

Miközben végigment a rutinon, rájött, hogy elméjében, a szívében már továbblépett. És mivel ez megtörtént, a stressz is feloldódott.

A nap végén bedobozolta a holmiját, a személyes eszközeit, a vészhelyzetekre tartogatott energiaszeleteket, a tartalék töltőket, a Cleótól kapott fluorit obeliszket, a fokföldi ibolyát és minden apróságot, ami az irodáját a munka otthonává tette.

Egyetlen doboz, gondolta, amely összefoglalja a By Designnál eltöltött hét évét… ebből kettő gyakornoki évet.

Az egész eddigi szakmai életét.

Még egyszer utoljára körülnézett az irodájában, és akkor Matt lépett az ajtóhoz.

– Várni akartam, amíg… Laine azt mondta, hogy már döntöttél, és jó okod volt rá. Úgy érzem, hogy nem támogattalak eléggé, hogy megoldást kellett volna találnom.

– Nem, nem, ez eleve rossz helyzet volt. Számomra lehetetlen. Ha nincs Laine meg te, nem próbálhatnám ki magam szabadúszóként.

– Megígértem Laine-nek, hogy nem fogok nyomást gyakorolni rád, ezért nem teszem. Szeretnék, de nem teszem. Hadd vigyem ezt én.

Fogta a dobozt, és kikísérte a lányt, az irodák mellett, a fészekrakó helyen keresztül.

– Remélem, hiányozni fogunk.

– Máris hiányoztok.

Odakint a friss őszi szél végigsöpört rajta. Eszébe jutott, hogy már a párizsi nászútja közepén járna, ha nincs az a lemondott találkozó.

– Ha tanácsra van szükséged – mondta neki Matt –, egy vállra, amelyen kisírhatod magad, egy ivócimborára, csak hívj. – Betette a dobozt a kocsiba, és megfordult. – Most pedig megölellek.

– Én pedig visszaölellek.

A férfi hosszan és keményen magához szorította.

– Nem kellene ezt mondanom, de megteszem. Nem sokáig marad itt. Tehetséges és hozzáértő, de bebizonyította, hogy becstelen, kicsinyes és a fenébe is, bosszúálló. Nem fog nálunk maradni.

– Szeretném azt mondani, hogy nem számít, de nem tehetem.

– Menj, ragyogj! – Matt hátralépett. – Tudom, hogy így lesz. Ha valaha is vissza akarsz jönni és itt ragyogni, az ajtó nyitva áll.

– Amikor először beléptem az ajtón, gyakornokként a főiskola utolsó évében, pöttyös csokornyakkendőt viseltél.

– Á, igen, a csokornyakkendős időszakom. Talán újra fel kell élesztenem.

– És azt mondtad, ha nem tudom a választ, kérdezzek. Mindig tudtam, hogy hozzád fordulhatok, és kérdezhetek.

– Még mindig megteheted.

Megcsókolta a férfi arcát, mielőtt beszállt a kocsiba, és kicsit pityergett, miközben elhajtott.

Ahelyett, hogy hazament volna, otthagyta a belvárost, és az anyja takaros, postabélyeg nagyságú udvarral rendelkező, kétszintes háza felé indult. Ott nőtt fel, azon a zöld környéken. Ott játszott az udvaron, és amikor már elég idős volt, nyírta a füvet.

Az apja tanította meg kétkerekűvel biciklizni a járdán, erre nagyon jól emlékezett.

Foglak, Sonya. Csak nyomd a pedált, kicsim! Nem engedlek el.

És nem is tette, futott mellette, amíg Sonya fel nem kiáltott:

Engedj el, apu! Meg tudom csinálni. Engedj el!

Biztosan figyelte, gondolta most. Érzett vajon büszkeséget, félelmet, talán némi megrendítő sajnálkozást, ahogy a kislánya ott billegett azon a kicsi rózsaszínű biciklin a fehér műanyag kosárral?

Tisztán látta maga előtt az apját, amint odakocog, ahol ő kipirulva és önmagától elragadtatva megállt a járda végén.

A kellemes tavaszi szellő végigsimított a haján – a dús, sötétszőke hajon, amelynek esélye sem volt arra, hogy megőszüljön. Magas, laza végtagú férfi, a legszebb éveiben, a karja és a lába hosszú, a keze keskeny, mint az övé. Művészkéz, mint az övé.

Egy férfi, aki három kurta évvel később meghalt.

Baleset, tragédia. Elkezdett freskót festeni egy belvárosi épületre. Az állványzat összeomlott, és Sonya anyja özvegy lett.

Rákanyarodott a keskeny kocsifeljáróra az anyja autója mögé, és eltűnődött, miért jutott mindez most az eszébe. Biztos a hangulat miatt, vélte. A munkahelyéről való kilépés aligha egyenrangú a halállal, de éles váltás.

A vörös juhar a koloniál stílusú kék Cape Cod ház előtt őszi színekben lángolt. Néhány lángszínű levél már lehullott, és az október hamarosan mindet lerázza az ágakról.

A kanárisárga krizantémok bokrai napsütést hoztak a ház elülső sarkaiba. És mivel Winter MacTavish nem ismert olyan ünnepet, amelyet ne szeretett volna, kövér narancssárga tökök fogták közre a fehér bejárati ajtót.

Halloweenhez közeledve az anyja lámpásokat farag majd belőlük, előveszi az öreg csontvázat és a kacagó, seprűnyélen lovagló boszorkányt, jelmezt ölt, és egész tábla Hershey’s csokikat osztogat a „csokit vagy csínyt” felszólítással kopogtató gyerekeknek.

Sonya nem kopogott – sohasem kopogtatott ezen az ajtón.

Odabent a nappaliban a vázában lévő őszi virágok illata, a kandallóban pattogó tűz fafüstje terjengett.

Apja egyik festménye lógott a kandalló fölött, mint mindig – legalábbis Sonya emlékei szerint.

Ködös erdő, sötétzöld árnyékok és fényfoltok, amelyek aranyszínűvé változtatták az ösvényt. Az ösvénytől jobbra sebes vizű patak csörgedezett, gyors zuhatagokban zúdulva alá a sziklákra, amelyek fehérből ezüstre váltottak.

Tudni akarta, hová tart az út, és amikor megkérdezte, az apja azt mondta: Ahová akarod.

– Lehet, hogy most az úton vagyok, és kiderül.

Ismerve anyját, hátraindult a konyha felé, hangosan szólítva Wintert.

– Sonya? Micsoda kellemes meglepetés!

Munkaruháját kényelmes melegítőre és tornacipőre cserélte, és gyors öleléssel üdvözölte a lányát.

– Éppen azon gondolkodtam, mi legyen a vacsora. Ettél már?

– Nem. Egyenesen munkából jöttem.

– Legalább van ürügyem, hogy kivegyem a fagyasztóból azt a túl sok levest, amit a múlt hétvégén főztem. Zöldséges csirkeragu, mit szólsz hozzá?

– Jól hangzik.

– Hozz egy üveg fehérbort a hűtőből. Iszunk egy pohárral, amíg kiolvasztom a levest.

– Még jobban hangzik.

– Aztán elmondhatod, miről akarsz velem beszélni.

Sonya elővett egy üveget a pult alatti hűtőládából; ez az újdonság akkor került oda, amikor az anyja felújíttatta a konyhát.

Az egyetlen igazi változás a házban, amit Winter a férje halála óta csinált.

– Nem ugorhatok be csak úgy, hogy meglátogassam anyámat?

– Megteheted, és néha meg is teszed. De – érintette meg Winter ujjával Sonya orrát –, ismerem ezt az arcot.

Miközben Sonya összeszedte a gondolatait, elővette a dugóhúzót, a poharakat.

– Tudod, hogy volt egy kis gondom a munkahelyemen. Nagyrészt figyelmen kívül tudtam hagyni, és az emberek, akikkel dolgozom, többnyire nem idióták. De egy valaki tényleg nem hagyott békén. Többnyire csak csip-csup dolgok. Piszkálódás.

– Kiderült, hogy belül ocsmány alak, nem igaz?

– Annyira jó benne! – Sonya kurta nevetéssel töltött a borból. – Nagyon simulékony, mindig ügyel arra, hogy abszolút udvarias legyen velem, és ó, nagyon professzionális. De… – Ivott egy kortyot, nekidőlt a konyhaszigetnek. – Könyörtelen, ugyanakkor egyszerűen csak könyörtelen. Az a helyzet, hogy újra és újra bosszút áll rajtam azért, mert úgy érzi, kínos helyzetbe hoztam. És tegnap, amikor bementem a munkahelyemre, egy projekt, amelyet éppen befejeztem, eltűnt. Letörölték a számítógépemről.

– Ez nem könyörtelen, hanem gonosz.

– Sőt, a biztonsági mentésem megsérült. Szerencsére megvolt az ötlettáblám… az túl nyilvánvaló lett volna. De a kezdeti vázlataim is eltűntek. Gyakorlatilag emlékezetből kellett újra megcsinálnom az egészet. Éjfélig dolgoztam.

– Nem csoda, hogy fáradtnak tűnsz. Igazi szemétláda a fickó! Tudod, hogy ő tette.

– Tudom, hogy ő tette, de nem tudom bizonyítani. Mint ahogy azt sem tudom bizonyítani, hogy kiengedte a levegőt a gumijaimból, mind a négyből, miközben én túlóráztam.

– Te jó ég, Sonya! Ez már bűncselekmény! Hívtad a rendőrséget?

– Hívtam egy Ubert, és igen, jelentettem. De ez nem vezet sehova, anya. Vissza kellett volna adnom neki a gyűrűt ahelyett, hogy eladom, és a pénzt eladományozom. Talán annyiban hagyta volna az egészet, ha ezt teszem. De én az orra alá akartam dörgölni, szóval…

– Ezért nem te vagy a hibás. Nem akarom hallani, hogy bármiért is magadat hibáztatod.

– Ez nem hibáztatás, de talán kicsit elszámítottam magam. És, ó, istenem, nem szeretném, ha csalódnál bennem.

– Mintha tudnék.

Sonya nagy levegőt vett, bent tartotta.

– Felmondtam a munkahelyemen.

– Ó, kicsim! – Winter letette a borát, és átkarolta a lányát.

– Azt hittem, hogy meg tudom oldani, de nem sikerült. Képtelen voltam rá. Hagytam, hogy ő győzzön.

– Hagyd ezt abba! – Winter hátrahúzódott, és kicsit megrázta Sonyát. – Nem hagytad, hogy bármiben is győzzön. Ez nem egy átkozott eredményjelző. Azt tetted, ami a legjobb neked. Ó, bárcsak kirúgták volna azt a gazembert!

– Milyen indokkal? Hogy megcsalt? Adminisztrációs asszisztens vagy egy ügyvédi irodában. Tudod, hogy ez nem ok egy alkalmazott kirúgására. És a többi? Túl óvatos ahhoz, hogy nyomot hagyjon. Matt és Laine? – Megrázta a fejét, a pulthoz sétált, és lehuppant az egyik székre. – Mindent megtettek, amit tudtak. Tudom, hogy beszéltek vele. És hosszú távon ez valószínűleg csak rontott a helyzeten. Átadják nekem az egyik ügyfelet, egy induló céget, amelyen dolgoztam, és hagyják, hogy a két hetet fizetett szabadságként vegyem ki, ahelyett, hogy ledolgoznám. Nem lenne kötelességük ezt tenni.

– Nem az ő hibájuk. Senki más nem tehet róla, csak az a kurafi. Mit akarsz most tenni?

– Szabadúszó leszek. Az elmúlt hetekben játszottam a gondolattal, és a tegnapi nap megerősítette a dolgot. Van megtakarításom, van tapasztalatom, vannak kapcsolataim. És megvan a Baby Mine ügyfelem, ha és amikor szükségük lesz rám, vagy a szakmai tudásra, amit nyújtani tudok. Nagyszerű kis cég, és jó munkát végeztem nekik. Megmutatom.

Felkapta anyja tabletjét a konyhaszigetről, és előhívta a honlapot.

– Ez imádnivaló! Ó, nézd csak a ruhákat! Most szükségem van egy kisbabára, akinek megvehetem őket. Várj! Sylvia, a munkahelyemről, december elején születik az első unokája. Kislány lesz. Elküldöm neki az oldal linkjét.

– Tedd meg, kérlek.

– Kézzel készített. Ó, nézd a kis sapkákat! Kis cica sapkák!

Sonya hangulata javulni kezdett, miközben nézte, ahogy anyja végigpörgeti az oldalt.

Felhasználóbarát, mobileszközökön is hatékony.

– Csak hadd küldjem el ezt a linket. Nagyon tehetséges vagy. Apád művészgénjeit örökölted.

– Bárcsak úgy tudnék festeni, mint ő!

– Gyönyörűen festesz, amikor akarsz, de az nem a szenvedélyed. Ez az. És ez csodálatos! Tessék, Sylvia imádni fogja, és az ügyfeleid nagy megrendelést fognak kapni. Most pedig együnk egy kis levest, és beszéljünk az új cégeddel kapcsolatos terveidről.

– Nem vagyok benne biztos, hogy egy egyszemélyes vállalkozás cégnek minősül.

– Pedig az. És, nem mintha helyeselném a bosszút, de tudod, mit mondanak róla?

– Mit?

– A legjobb bosszú? – Winter felvonta a szemöldökét. – A siker. És te meg fogod csinálni.

– Az biztos, hogy megpróbálom. De mielőtt belemerülnék, kiveszek egy hosszú hétvégét… egy hosszú wellnesshétvégét.

– Remek, pontosan erre van szükséged.

– Magammal viszem az anyukámat, a legjobb barátnőmet és az ő anyukáját, ha el tud jönni.

– Jaj, Sonya, ezt nem engedheted meg magadnak! Főleg most nem.

– Nem arról van szó, hogy Párizsban vásárolok, nem igaz? Nem adtam ki több ezer dollárt egy csicsás, puccos esküvőre, amelyet nem is akartam. Eladtam azt az átkozott menyasszonyi ruhát annak a hatvan százalékáért, amit fizettél érte. És Cleónak sikerült majdnem nyolcezret visszaszereznie a foglalók egy részéből.

– Okos lány.

– Szóval elviszem anyukámat, az okos lányt és az ő anyukáját egy wellnesshétvégére. Ez személyes kényeztetés, és szükségem van rá. Nem mondhatsz nemet.

– Akkor nem fogok. Inkább írj Cleónak, hogy megkérdezhesse Mellyt.

– Most rögtön küldök egy csoportos üzenetet, aztán megpróbálok helyet foglalni magunknak a Ripe Plumba.

– A tengerparti üdülőhelyre? Hűha! Ha a lányom úgy dönt, hogy kényeztet, akkor tényleg kényeztet!

– Átkozottul igaz. Nagyon boldogtalan voltam, anya. Igazán jó érzés nem annak lenni. És ennek a levesnek csodálatos illata van.

A látogatástól, a levestől, a bátorítástól és attól a ténytől felbuzdulva, hogy bár a hétvégék foglaltak voltak, három hétköznap éjszakát lefoglalt a Ripe Plumban, Sonya nem sokkal kilenc után ágyba bújt, és tizenkét órát aludt.

Új céltudatossággal és új tervvel ébredt.

Első lépésként felvette a kapcsolatot a nővérekkel a műhelyükben.

Húsz perccel később felugrott, és a levegőbe öklözött.

Nemcsak, hogy hajlandóak voltak a számlájukat nála tartani, de két lehetséges ügyfél elérhetőségeit is megadták neki.

Elég régóta dolgozott a nővérekkel ahhoz, hogy ismerje a stílusukat. Egyből felveszik velük a kapcsolatot. Ezért várt egy órát, és így volt ideje dolgozni a logón, a névjegykártyák, a honlap, a közösségi média és minden más tervezésén.

Délután ajtót nyitott a kopogtatásra.

– Sütőtökös-fűszeres muffint és macchiatót hozok – emelte magasba Cleo az elviteles dobozt, majd oldalra biccentette a fejét. – És nézzenek oda! Hetek óta nem láttam ezt az arckifejezést rajtad. Nagyon sok hete.

– Milyen arckifejezést?

– Boldogat. „Majd kiugrom a bőrömből” boldogat. Pedig már attól féltem, hogy beleragadsz a „mi a fenét csináltam” állapotba.

– Tudom, mit csináltam – húzta be Sonya Cleót a házba. – Szereztem két ügyfelet magamnak, és nagyon valószínű, hogy egy harmadikat is.

– Máris?

– Máris. Azt hiszem, megvan a logóm, amelyre szükségem van ahhoz, hogy szerződéseket kössek az említett ügyfelekkel, hogy befejezzem a honlapom tervezését, és a többihez. Az őszinte és igaz véleményedre vagyok kíváncsi. Itt várj.

Amikor Sonya visszaszaladt az irodájába, Cleo kivette a kávét és a muffint a dobozból.

– Oké, itt jön a ta-da… csak őszintén, Cleo. Azt akarom, hogy énekeljen.

Kinyitotta a vázlatfüzetet.

Vastag kört rajzolt, amelyet merész színű – piros, kék, sárga, zöld –, ívelt szirmok alkottak, úgy rétegezve, hogy két dimenzióban is feltűntek. A kör fölött középen a Visual Art felirat állt folyóírással. És a körön belül: Sonya.

– Ne azt mondd, amit hallani szeretnék!

– Sajnálom, de muszáj. Tökéletes. Imádom. A kör erős szimbólum, erős színekkel. A szirmok dimenziót és érdekességet adnak neki. A kézírásos betűtípus használata így, félkörívben, összehozza az egészet. Van benne egyensúly, érdekesség, és okosan használja ki a fehér teret.

– Nem akartam kemény éleket vagy valami túl elegánsat és modernet, de nem akartam cikornyásat vagy túlságosan hagyományosat sem. Nem akartam aranyos vagy csajos lenni, de tetszett a nőiességre való utalás a szirmokkal.

– Telitalálat. Szent szar, Sonya, sínen vagy!

– Újratervezek egy honlapot egy első könyves írónő számára, a könyve novemberben jelenik meg, és a mostani honlapja abszolút szar, semmi szent nincs benne. És arrafelé terelgetem, hogy velem alakíttassa át a közösségi médiás megjelenését. Ami szintén szar. Remélem, hogy a könyve nem az. Küld nekem egy előzetes olvasói példányt.

– Ha az lenne, majd füllentesz valamit.

– Azért jöttél át, hogy bátoríts.

– Igen, de úgy látom, szükségtelen. Viszont van kávénk és muffinunk. Tarthatsz egy kis szünetet?

– Még szép. Köszönet. A felesleges bátorításért, a kávéért és a muffinért. Átrendeztem az irodámat, hogy helyet csináljak a fali képernyőnek, amit rendelni fogok. Felrakhatom rá a munkámat. Mintha prezentációt tartanék magamnak. Akarod látni?

– Csak akkor, ha megbizonyosodhatok róla, hogy megfelel a fengsujnak.

– Ezt el tudom fogadni. Cleo, ne húzd fel magad, de Brandon szívességet tett nekem. Nem hiszem, hogy másképp valaha is megléptem volna ezt. És ma? Tényleg úgy érzem, hogy ezt kell tennem. Hogy helyesen cselekszem.

– A szívesség talán túlzás, de mondjuk úgy, hogy az abszolút seggfejsége lökést adott neked a helyes irányba.

– Elfogadom. Gyere, nézd meg.

Három héttel később működött az írónő új honlapja, akinek a könyve nem volt szar. Sonya ünnepi hirdetéseket tervezett a Baby Mine számára, és esküvői meghívókat (hát nem ironikus) a szomszédja unokahúgának.

Karácsonyra három további weboldaltervet készített, két könyvborítót és még több digitális hirdetést tervezett.

Az évet, amelyről azt hitte, hogy élete legrosszabb éve lesz, úgy zárta le, hogy a csúcson érezte magát.

Talán a fizetés és a juttatások csökkentése fájt egy kicsit, és még jobban fájt, hogy az ellátmány és a felszerelés költségei is őt terhelték. De egy olyan nőhöz képest, aki még három hónapja sem volt a szakmában, jól csinálta.

Még jobb lett volna a helyzet, ha nincs a karácsony előtti héten a vízvezeték-szerelési vészhelyzet és az 1600 dollár, amelyet ráköltött.

De jól csinálta.

Versenyképesen kellett tartania az árait, hogy kiépítse az ügyféllistáját, a projektportfólióját. És, emlékeztette magát, spórolt a benzinen, hiszen nem kellett ingáznia, az ebédeken, az autója természetes elhasználódásán.

Hiányzott-e neki a munkatársak baráti közössége? Néha. Másrészt viszont szeretett egyedül dolgozni, csak magáért felelni. És azt viselni, amit akart.

Talán szerez egy kutyát vagy macskát. Mivel nem megy el otthonról mindennap nyolc-tíz órára, lehetne kutyája vagy macskája.

Társaság.

Élelmiszerszámlák, állatorvosi számlák… kutya esetén esetleg kutyakozmetikus.

Gondolkodott rajta, hogy kidolgoz egy költségvetést.

Összességében azonban az, hogy kicsit meghúzza a nadrágszíjat, semmit sem jelentett ahhoz az elégedettséghez képest, hogy azt csinálhatja, amit szeret, és úgy, ahogyan szereti.

Nem aggódott.

Egyelőre.

Január közepén, mialatt Boston kétlábnyi hó alatt reszketett, amikor az üzlet lassult – majd beindul újra –, csengettek, és Sonya ajtót nyitott.

A férfi a negyvenes évei végén járhatott, már amennyire a nehéz kabátjában és füles sapkájában látta. Kesztyűs kezében aktatáskát tartott, és mosolygott.

Lassú, könnyed, elbűvölő mosollyal.

Sűrű, fekete szemöldöke alatt világos, szinte kísértetiesen kék szeme egy szemüveg lencséin keresztül tanulmányozta a lányt. Az ezüst keret passzolt a sapka alól előbukkanó hajfürtökhöz.

– Ms. Sonya MacTavish?

– Igen. Segíthetek valamiben?

– Oliver Doyle vagyok, a néhai Collin Poole ügyvédje. A nagybátyjáé.

– Nekem nincs nagybátyám, kivéve Martint, a nagynéném férjét. Senkit sem ismerek, akit Collin Poole-nak hívnak.

– Az apja fivére.

– Tévesek az információi, Mr. Doyle. Az apámnak nem volt testvére.

– Azt hiszem, az édesapja nem tudott róla. Az ikertestvéréről. Az ön apja Andrew MacTavish, aki 1965. március 2-án született.

– Igen, de…

– Marsha és John MacTavish fogadta örökbe még csecsemőként.

– Mr. …

– Doyle. Megértem, hogy ez zavaró, hogy szokatlan. És megértem, ha kínos önnek, hogy behívjon, hogy elmagyarázzam. A Boston Harbor Hotelben szálltam meg, és szívesen találkozom ott önnel, amikor alkalmasnak érzi. Hadd adjam oda a névjegykártyámat. És ezt.