Borítószöveg

William Stoner tizenkilenc évesen beiratkozik a Missouri Egyetem agrártudományi karára. Később tanár lesz ugyanott. Rosszul nősül. Csendes, észrevétlen életet él, és halála után ritkán jut eszébe kollégáinak.

A Stoner univerzális értékű történetet tár elénk: őszintén, részvéttel, átható erővel. Az ember konfliktusairól, kudarcairól és diadalairól mesél, a szürke hétköznapokról, amelyeket nem szokott megörökíteni a történetírás. Az egyedi élet jelentőségének állít emléket. Páratlan olvasmány, dicshimnusza az irodalom erejének, olyan regény, amelynek minden mondatát élvezni kell.

John Williams (1922–1994) amerikai író, költő. Denverben tanult, majd tanított irodalmat. Főbb művei: Nothing but the Night (1948), Butcher’s Crossing (1960), Stoner (1965) és az Augustus, amely 1973-ban megkapta a Nemzeti Könyvdíjat. Magyarul ez az első könyve.

JOHN WILLIAMS

STONER

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Williams: Stoner,

The New York Review of Books, New York, 2006

Copyright © 1965 by John Williams

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2015

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Mark Airs

Borítófotó © Europress/Getty Images/Stephen Carroll Photography

ISBN 978-963-355-247-6

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Greskovits Endre

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján összeállította Rochlitz Vera

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A Missouri Egyetem angol tanszékén dolgozó barátaimnak, hajdani kollégáimnak ajánlom ezt a könyvet. Ők rögtön látni fogják, hogy a képzelet műve – a benne ábrázolt alakok sem élő, sem halott személyekre nem hasonlítanak, és az eseményeknek sincs megfelelőjük abban a valóságban, amelyet a Missouri Egyetemen ismertünk. Azt is észre fogják venni, hogy mind fizikai, mind történelmi téren bizonyos szabadosságokat engedélyeztem magamnak a Missouri Egyetemmel kapcsolatban, így tehát tulajdonképpen az egyetem is képzeletbeli helyszín.

1

1910-ben, amikor a Missouri Egyetemre beiratkozott, William Stoner tizenkilenc éves volt. Nyolc évvel később, az első világháború tetőpontján megszerezte doktori fokozatát, oktatói állást kapott az egyetemen, és ott is tanított egészen 1956-ban bekövetkezett haláláig. Adjunktusi rangnál feljebb sosem vitte, és kevés hallgatója őrizte meg őt emlékezetében, miután kurzusait kijárta. Amikor meghalt, kollégái egy középkori kéziratot ajándékoztak tiszteletére az egyetemi könyvtárnak. Ez a kézirat máig megtalálható a Könyvritkaságok Gyűjteményében az alábbi dedikációval: „Adományoztatott a Missouri Egyetem könyvtárának, William Stoner emlékezetére, kollégáitól az angol tanszéken.”

Ha néha egy-egy diák találkozik a nevével, talán elgondolkodik rajta, ki is lehetett az a William Stoner, de egy közönyös kérdésnél többre nemigen sarkallja a kíváncsiság. Kollégái, akik nem sokra becsülték, amíg élt, ma már alig emlegetik; neve az idősebbeknek intő jel, hogy rájuk is ez a sors vár, a fiatalabbaknak pedig csak egy hangsor, amely nem idéz sem múltat, sem olyan személyiséget, akihez nekik vagy a karrierjüknek köze lehetne.

1891-ben született egy kis tanyán, Missouri állam középső részén, Booneville falu közelében, negyven mérföldre Columbiától, az egyetem székhelyétől. Szüleit, noha fiatalok voltak – apja huszonöt éves, anyja alig húsz, amikor ő világra jött –, Stoner már gyerekkorában is öregnek gondolta. Apja harmincévesen ötvennek látszott, hátát meggörnyesztette az örökös munka, reménytelenül nézte azt a szikkadt földdarabot, amely egyik évről a másikra eltartotta a családot. Anyja türelemmel viselte életét, mintha egyetlen, hosszú pillanat volna, amelyet ki kell bírnia. Szeme fakó volt, és homályos, körülötte az apró ráncokat csak még jobban kiemelte vékony szálú, őszülő haja, amelyet szorosan hátrahúzva kontyba kötött a tarkóján.

William Stonernek, amióta az eszét tudta, megvolt a dolga. Hatévesen már ő fejte a girhes teheneket, hordta ki a moslékot a disznóknak a háztól pár lépésnyire álló ólba, szedte össze a tojást a sovány tyúkok alól. Amikor a tanyától nyolc mérföldre eső körzeti iskolában tanulni kezdett, napjai akkor is az ilyen-olyan munkák jegyében teltek hajnaltól sötétedésig. Tizenhét éves sem volt, de már megroskasztotta vállát a szüntelen robot.

Magányos háztartás volt az övék, amelyben ő volt az egyetlen gyerek, és a gürcölés szükségessége tartotta össze. Esténként a kis konyhában üldögéltek hármasban, amelyet egyetlen petróleumlámpa világított meg, annak sárga lángjába meredtek; a vacsora és lefekvés közti kurta órán legtöbbször csak egy-egy fáradt test moccanásának hangja hallatszott az egyenes támlájú széken, vagy az öreg ház valamelyik gerendája nyikordult meg.

A ház kezdetleges négyzet alakban épült, a festetlen faanyag megereszkedett a tornác és az ajtók körül. Az évek múlásával a ház is magára öltötte a száraz föld színeit – a szürkét meg a barnát itt-ott fehér csíkokkal. Egyik oldalán a hosszú tisztaszoba helyezkedett el, gyér bútorzata pár egyenes hátú szék és bárdolt asztal, meg a konyha, ahol a család kevéske szabadidejét töltötte. Másik oldalán volt a két hálószoba, bennük egy zománcozott vaságy, egy szék meg egy asztal, rajta lámpával és lavórral. A padlót festetlen, átabotában lerakott, kortól recsegő deszkák alkották, réseiből folytonosan szállt a por, amit Stoner anyja napjában egyszer visszasöpört.

Az iskolában úgy oldotta meg a feladatokat, mintha azok is csakolyan, bár valamivel kevésbé fárasztó terhek volnának, mint amilyenek a tanyán várták. Amikor 1910 tavaszán befejezte a középiskolát, arra számított, hogy onnantól fogva megszaporodik a dolga a mezőn; apját minden múló hónappal egyre lassúbbnak, nehézkesebbnek látta.

De egy tavasz végi estén, amikor a két férfi bejött a kukoricakapálásból, apja beszélni kezdett a konyhában, miután a vacsoraedényeket leszedték.

– Múlt héten itt volt a megyeügynök.

William felnézett a piros-fehér kockás viaszosvászon abroszról, amely akkurátusan rá volt simítva a kerek konyhaasztalra. Nem szólt semmit.

– Azt mondja, valami új iskola nyílt az egyetemen, Columbiában. Úgy hívják, hogy agrártudományi kar. Azt mondja, be kellene iratkoznod. Négy évig tart.

– Négy év – mondta William. – Pénzbe kerül?

– Kosztért-kvártélyért megdolgozhatsz – mondta az apja. – Anyád unokatestvére ott él Columbia mellett. Könyveket, más holmit is kell venned. Két-három dollárt tudok küldeni havonta.

William az abroszra fektette tenyerét, amely tompán csillogott a lámpafényben. Sohasem járt még messzebb Booneville-nél, amely tizenöt mérföldre volt tőlük. Nagyot nyelt, nehogy megbicsakoljon a hangja.

– Elbírja a munkát egyedül? – kérdezte.

– Anyáddal elbírjuk. Majd a fölső húsz holdba búzát vetek, azzal kevesebb a dolog.

William az anyjára nézett.

– Mama? – kérdezte.

Az asszony színtelen hangon szólalt meg.

– Tedd, amit apád mond.

– Tényleg azt akarják, hogy elmenjek? – kérdezte William, félig abban reménykedve, hogy tagadó választ kap. – Tényleg azt akarják?

Apja megmoccant a székén. Vastag, kérges ujjait nézte, amelyeknek repedéseibe úgy beleevődött a piszok, hogy nem lehetett lemosni. Aztán összefűzte ujjait, és felemelte őket az asztal lapjáról, mintha imádkoznék.

– Én jóformán semmit se tanultam – mondta a kezére meredve. – Alig jártam ki a hat elemit, már a földeken dolgoztam. Fiatalkoromban nem érdekelt a tanulás. De most már nem is tudom. A föld egyre szárazabb, évről évre nehezebb megművelni; nem olyan termékeny, mint gyerekkoromban. A megyeügynök azt mondja, vannak újmódi eljárások, ezeket tanítják az egyetemen. Talán igazat beszél. Néha odakinn a mezőn elgondolkozok. – Hallgatott egy sort. Ujjai egymásra feszültek, összefűzött kezét az asztal lapjára ejtette. – Elgondolkozok… – Savanyú arccal a kezére pillantott, és megrázta a fejét. – Menj csak el ősszel arra az egyetemre. Anyáddal kettesben is boldogulunk.

Ez volt a leghosszabb beszéd, amit William valaha is hallott az apjától. Azon az őszön elment Columbiába, és beiratkozott az egyetem agrártudományi karára.