Gellért püspök szeretője

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Gellért püspök szeretője

Történelmi fantázia

Első kiadás:
Rónaszegi Éva, Budapest 2000

© Rónaszegi Miklós, 2000
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2024

ISBN 979-8-9902799-5-7

www.ronaszegimiklos.com

Dermesztő hajnal köszöntött rájuk.

Nyár közepén az a hideg, vészjósló hajnal.

Csuhájuk nyirkos lett és nehéz, mint a só. Talpuk tocsogós fűben taposott. Arcukon víz csorgott, akár a könny. Iszamós lett a szamaruk szőre.

Harmatos harmatban fürdött a világ.

Ideje volt már, hogy céljukhoz jussanak, mert íme, rájuk kopogott az ősz.

A nagy, sötét égbolt lassan szürkére változott, majd fakó kék lett, s már nem látszottak a csillagok. Az erdő árnyai alakot öltöttek.

Felpittyegett egy madár. A bokrok alján megzörrent az avar.

– Ott – suttogta Benéta testvér és a hajnali hidegnél is hidegebb rémület szorította össze a szívét.

Társa biccentett. Hiszen meglátta ő is.

– Pogányok…

– Pogány magyarok.

A jó Anzelm egész testében reszketett. Rátámaszkodott a csacsira, hogy el ne essék.

– Eljött az idő.

– … hogy beteljesedjék szent fogadalmunk.

– Igen, igen.

Sokáig hallgattak. Közben felfénylett a világ.

– Hiszen mi akartuk, mi vállaltuk, mi fohászkodtunk nap nap után, hogy beteljesedjék. Anzelm, ne félj! S kérlek, biztass engem is, ne féljek. Itt az idő, hogy az Igét hirdethessük, hogy kereszteljünk, hogy rávegyük ezeket a barbár, pogány, vérszomjas magyarokat, térjenek meg a mi Urunk, Jézus Krisztus egyedül üdvözítő hitére.

– Ezek a véreid volnának?

– Aki pogány, az nem lehet a vérem. Nagyanyám tudott pár szót magyarul. Néhány dalocskát. Kisgyermekeknek szólót. Talán nem is volt igazán magyar.

Hallgattak egy darabig. Mereven néztek előre.

– Nagy Isten, ezek, akik lóhúst esznek. Főapát urunk mesélte egyszer, hogy azt a húst nyersen rágják és a vér lecsorog a szájuk szélén.

– Ne folytasd. Mi más is várhat itt ránk, mint a dicső vértanúság. Az Úr Jézus irgalma legyen velünk utolsó perceinkben.

Miután a miatyánkot elmondták, egyszerre bólintottak.

– Induljunk.

Mégsem indultak még. Hiszen oly mindegy most már, hogy előbb vagy utóbb jön el értük a kegyelmes halál, amely majd az Egyház fényes szentjei közé emeli őket. Tovább leskelődtek hát kifelé az erdő sűrűjéből és megpróbálták még több imádkozással erősíteni vadul dobogó szívüket.

Jó nyíllövésnyire az erdő szélétől egy halom tetején valami sátorféle állott. A derengés már kirajzolta alakját. A félgömbalakú, alul nádfonattal, felül bőrökkel, nagy nemezdarabokkal fedett építmény eléggé rozogának látszott.

Inkább nézegetésre, semmint lakásra való.

– Odilo főapát urunk előre megmondta. Hiszen ő oly szentéletű. Neki megadatott a jövőbe látás képessége is.

– Mit is mondott?

– Hogy itt, a pogány magyarok földjén biztosan számíthatunk a mártírok sorsára. Anzelm, kérlek, ne félj. Gondoljunk erősen a szent Adalbert püspökre, aki éppen itt, a magyarok földjén, mire volt képes.

– Hallottam róla. De mondd el, hadd merítsek erőt…

– Imádságos könyvét olvasgatva járt az erdőben a szentéletű Adalbert püspök, a magyarok leendő királyának, Istvánnak nevelője. És mit látott. Pogány magyarok istentelen tömegét, akik egy bálványt emelgettek és hordoztak körül sátáni visongások közepette. Akkor Adalbert püspök leakasztotta nyakából a szent keresztet, magasra feltartotta és a vicsorgó pogányok közé rontott. Azok egy része bűnében megszégyenülve szerteszét rohant, másik része a kegyelemtől megérintve térdre hullott. Adalbert egyikük kezéből kiragadta a fáklyát és a bálványt a tűz martalékává tette.

– Így teszünk majd mi is – suttogta Anzelm.

– Védjen hát minket a szent kereszt! – Benéta leakasztotta nyakából a keresztet, amelyet mindig a skapuláréja fölött viselt. Példáját követte Anzelm.

Mielőtt azonban a sűrűből előléptek volna, amott kicsapódott a nemezsátor ajtaja és kilépett rajta egy fiúcska. Nem lehetett több, nyolc-tíz éves talán. Álmosan hunyorgott, a szemét dörzsölte, majd a messzi égre pislogott. Váratlanul széttárta a kezét és éles hangon kántálni kezdett:

– An-tan-té-musz! An-tan-té-musz… témusz!

Bosszúsan elhallgatott, majd sírós hangon hátraszólt.

– Csenge! Hogy van tovább, Csenge? Elfelejtettem.

A sátor mélyéből egy haját fésülgető lány lépett ki.

Egy szépséges, fiatal teremtés.

Ilyen nagy, beszédes szemet, ilyen bájos, szelíd mosolyt csak a Szűzanya oltárképei mutatnak. Nem csoda hát, hogy a két vándor szerzetes meghökkenve és lenyűgözve bámulta.

– Mint a boldogságos… – suttogta Benéta testvér, amikor látta, hogy a fiatal teremtés lekuporodik a kisfiú mellé és bájosan zengő hangján felnevet.

– Jaj, kicsi Ketüd, ne mérgelődj folyton. Ha elfelejtetted, hát legközelebb megkérdezzük Öreg Apót, hogy is van tovább. Látod, a napocska magától is felébredt. Nézd, már kidugta fejét a dombok mögül. Szép piros tőle minden. Odafönt a báránykái is pirosan nevetnek – és felmutatott a magasban sorakozó parányi felhőkre.

– És a kutyája hol van?

– Hát a kutyája bizony elszaladt, a világ végére.

– Menjünk a világ végére.

– Majd ha megnősz, kis Ketüd. De előbb szétszedjük ezt a házat. Úgy nézem, a jövő tavaszt már nem éri meg.

Benéta és Anzelm mitsem értett a fenti párbeszédből, de a szépség és a különösen zengő hang áhítata fogva tartotta őket. Ez a hajnali kép mintha örök időkre a lelkükbe vésődne. Lám, az a kisfiú éppen olyan kedves kópé, mint minden kisfiú a nagyvilágban, ám az a fiatal lány – aki a nővére talán – szelídebb, bájosabb, kecsesebb és gyönyörűségesebb minden földi, halandó leánynál.

Talán ez bátorította fel a két szerzetest. Egyszerre csak előbújtak az erdő homályából és keresztjüket magasba tartva öles léptekkel megindultak a sátor felé.

S íme, mintha máris nagy szükségük támadna a mi Urunk, Jézus Krisztus védelmező kegyelmére, mert a sátor mögül hatalmas kutyák ugrottak elő és öblös, vad ugatással feléjük iramodtak. Láttukra a kis csacsi felhorkant, s bizony elfutott volna, ha erős kézzel vissza nem tartják. Így aztán egyik kezükkel a csacsit fogták, a másikkal keresztjüket emelték, miközben a vérszomjas ebek vadul csaholva, de farkukat csóválva körülugrálták őket.

– Csahi, Takó! Vissza, vissza – kiabálta Csenge is, Ketüd is.

A kis legény meg akarta mutatni, micsoda hatalma van a kutyák felett. Volt is, mert egy-két kemény rikoltására elnémultak, majd kedvetlenül eloldalogtak. Most látszott csak, hogy a sátrak mögött más sátrak is állnak, jobban mondva csak álltak, mert az asszonyok éppen szétszedték azokat.

– In nomine Domini! – harsogta Benéta szerzetes testvér. – Térjetek meg! Térjetek meg!

Ha az Úr akarja, talán megértik az ő latin szavait. Volt már ilyen nyelvcsoda a hit történetében. De itt még ennél is több történt.

A szép leány bájosan meghajtotta a fejét, féltérdre ereszkedett és keresztet vetett.

Oh, micsoda megkönnyebbülés, micsoda boldogság vett erőt a két papon! Akiket ők bűnökben fetrengő, vérszomjas pogányoknak hittek – keresztények voltak.

– Ámen, Ámen! – ismételgették, de tovább nem jutottak. Egy ideig toporogtak tehát, majd kezüket összetéve imára hívták a többi asszonynépet is. Azok azonban csak vidoran mosolyogtak, keresztet is vetettek. Egyik-másik egy pillanatra féltérdre ereszkedett, aztán jelekkel, mutogatással csak kifejezték, hogy most nincs idejük az ájtatosságra, mert éppen költözködnek.

Mi mást tehetett volna a két szerzetes? Éltek az alázatosság és a felebaráti szeretet éppen adódó alkalmával. Segítettek a sátor szétszedésében. Ládákat cipeltek, ponyvákat hajtogattak, köteleket tekertek, léceket hordtak össze s Ketüd fejét többször is megsimogatva áldást osztogattak nagy boldogságukban. Csenge nevét hamar megtanulták, de kiejteni csak nehezen tudták. Ez Benétának sikerült jobban. Azt azonban már végképp nem értették, hogy a többi asszony mit karattyol.

– Ne cipekedjék már, lelkem papja. Nem férfiember munkája a bontás.

– Hagyd el, Emő. A papféle nem is igazi férfi.

– A szentese. De van ám, aki nem veti meg. Hallod-e, Csenge, az a magasabbik nagyon bazsalyog rád.

– Csak aztán bűnbe ne essék.

Csiklandósan felnevettek. Legfőképpen Csenge, aki bezzeg széles mosollyal pillantgatott Benétára. Csengének különös szeme volt. Kacér is, szemérmes is a pillantása.

Akkor már előgördültek a nagy szekerek. Az ökröket pásztorforma emberek hajtották. Azok is biccentettek a szerzetesek felé, de a keresztet már nem hányták magukra. A szétszedett sátrakat felrakták a szekerekre és a menet megindult a csorda taposta úton.

Ők ketten már már búcsúztak volna, de Csenge intett, hogy tartsanak velük.

Nem kellett kétszer intenie.

Már magasan járt a nap. Annak a hideg hajnalnak nyoma sem maradt Hamarosan száraz homokot taposott a sarujuk talpa. Füllesztő lett a meleg.

Benéta és Anzelm megnyugodva nézegetett körül. Sorra vették az asszonyokat meg a férfiakat és magukban megállapították, hogy ezek a bizonyára csak nem régen megkeresztelkedett népek egészen emberformájúak. Olyanok, akár odahaza, Burgundiában a parasztok. Még ezek a pásztorok sem olyan mogorvák, mint az első pillanatokban voltak. Lámcsak, fel-felnevetnek és az egyik jóhangú még dalra is fakad. S Benéta már tudta is, miről fog majd prédikálni nekik, ha egyszer tolmácsot kap vagy éppen megtanulja nyelvüket.

Szavakon gondolkozott. Megpróbálta felidézni őket. Úgy, ahogyan valaha a nagyanyjától tanulta. Jaj, miféle szavak, miféle kis dallamok voltak azok?

Hamar megéheztek, de egy darabig még sanyargatták magukat, mielőtt megbontották volna az iszákjukat. Kenyeret meg sajtot vettek elő csak úgy menet közben és megkínálták vele Csengét és Ketüdöt.

Viszonzásul füstölt szalonnát kaptak. Hagymát is hozzá.

Jól esett.

– De furcsa vagy – jegyezte meg Anzelm és fölnézett Benétára.

– Mi bajod?

– Mintha megcsókolnád azt a hagymát, amit a lánytól kaptál.

– Te, hólyag… hát csak ízlelgettem, hogy nem erős-e?

Jócskán délre járt már az idő – hét ágra sütött a nyári nap –, amikor házak közelébe jutottak. Falu volt az, vagy talán csak egy nagy majorság? Szétszórva álltak a nádtetős kalyibák. Némelyik mintha csak sátor volna, a fala nem látszott, mások erősebbek, azoknak kapuoszlopait meg a sarkait kőből rakhatták A házakon túl, a dombok közötti nagy síkon marhacsorda tolongott, máshol tágas karámokban birkák bégettek. Egy kanász disznókat terelt. Emitt csirkék riadoztak, amott galambok burukkoltak. Kutyák itt is előrohantak, de a kis Ketüd azokat is hamar leintette.

Ahogy a három szekér sátorfa nagy nyikorgással begördült az udvarra, elősietett egy magas, keménytartású, szigorú tekintetű férfi. Sötét hajának ezüst szálakkal összefonott, bronzkapcsokkal szorított két varkocsa a vállát verdeste. Hosszú harcsabajusza örökké bosszankodó kifejezést írt az arcára. Rézzel kivert övszíján szablya ékeskedett.

– Csenge! – kiáltotta. – A gyerek hol van?

– Itt van, Vata bácsi. Okos volt, ügyes volt. Ma hajnalban ő keltette a napot.

Előfutott a kis kölyök. A szigorú ember rámosolygott, felkapta és kétfelől megcsókolta az arcát.

– Jól van. Nemsokára vége a nyárnak. Együtt megyünk majd vadászni. Most szaladj az édesanyádhoz. Köszöntsed őt is.

A szekereket, az asszonyokat pattogó szavakkal utasította, s azok serényen elsiettek. Csak a két szerzetes meg a csacsi maradt ott a hatalmas udvar közepén.

– Laudetur Jesus Christus.

Vata rájuk nézett. Barátságtalan volt a tekintete.

– Úgy látom, nagy a papjárás mifelénk. Isten hozott. Grüss Gott.

Benéta felragyogott. Tudott valamicskét németül. Többet, mint a házigazda. Ő vehette át a szót.

– Dícsértessék az Úr Jézus, amiért istenfélő házadba vezérelt minket. Légy bizalommal hozzánk, nem vagyunk kóbor szerzetesek. Odiló főapát úr küldött bennünket. Messziről jöttünk.

Vata bólintott. Szúrós szemmel méregette őket.

– Jó, jó. Nem értem. De legyetek a vendégeim.

– Isten nevében, köszönjük. Megalszunk bárhol. Hajnalban tovább sietünk, hogy mihamarabb találkozhassunk rendünk kiválóságával, a velencei Gellért pappal.

Szavait Vata úr ciccegő, kurta nevetése szakította félbe.

– Azt mondod, Gellért? Hej, ti papok! Titeket igazán az Isten vezet mindenhová. A magamfajta évekig elkódoroghat, mégsem találkozik össze az atyafiával. Ti pedig csak jöttök, mint fecske a fészkére. Megtaláljátok.

Megfordult és a ház sarkánál egy nagy fa árnyékában veszteglő, lovatlan kordéra mutatott.

– Tudjátok-e, kinek a kordéja az? Hát éppen hogy a Gellért papé. Jöjjetek és köszöntsétek.

*

Mintha templomba léptek volna.

Pedig hát nem volt az több, csak egy ablaktalan kis kamra a ház túlsó oldalán. A szentéletű Gellért vendégszobája. Ha úton járt, többre sosem tartott igényt. És el nem fogadta volna a ház nagy szobáját, ahol a család mindig együtt volt, föltelepedve a falak menti ládákra és párnákra a nagy, nyitott tűzhely körül.

Vata úr gazdag ember volt. Családja még az első honfoglalók közül való. Nyájai, ménesei, szolgáló falvai az országban sokfelé. Házának egy-egy falát talán ezért is rakatta kőből. Valami réges-régi ház maradványai lehettek azok. Benéta értő szeme az egyik kövön latin betűt fedezett fel.

A templomi áhítatot azonban nem a faragott kövek, nem is a félhomály keltette. Kicsiny asztalon füstölő parázslott. Tömjén illatozott benne. Mellette, két gyertya között, talpas feszület állt.

A lócán egy pap ült. Hullámos hajú, hullámos szakállú ősz ember. Könnytáskás dülledt szeme meredten és bizalmatlanul nézett a jövevényekre. Talán dús szakálla, vagy hajlott, alacsony termete mutatta jóval idősebbnek az éveinél. Csak a hangja és szavainak ereje árulkodott igazi koráról. Benéta és Anzelm letérdelt előtte, s ő a kereszt jelével üdvözölte őket. Aztán röviden s szinte számonkérő hangon arról faggatózott, honnan jöttek és mi a céljuk.

– A Szent Benedek rendjének tagjai vagyunk. Krisztust szolgálva, az evangélium vezetésével járjuk az élet útját. Clunyből jöttünk. Egyházunk megújulásának helyéről. Kolostorunk főapát ura, a szentéletű Odilo egyenesen hozzád küldött.

– Odilo… – mosolyodott el Gellért. – Találkoztam vele, amikor király urunk néhány éve Franciaországba küldött. Odilo testvér… hm… szegény éppen akkor vesztette el a bal kezét. Rácsapódott a kapu. Hála a teremtőnek, a jobb keze megmaradt és azzal tud áldást osztani.

Elhallgatott Gellért és várakozóan meredt a két papra.

Azok fáradtan és bizonytalanul bámultak maguk elé. Még most sem heverték ki a hajnali rémületet, még most is tele voltak vértanúságtól való szabadulás és gyönyörűséges Csengével való találkozás élményével. Benéta hirtelen felszegte a fejét.

– Tisztelendő Gellért testvér – kezdte – méltatlan vagyok, hogy szavaidat helyesbítsem, de úgy vélem, hogy Odilo főapát urunkat talán összetéveszted valakivel. Őt ugyanis semmiféle baleset nem érte, hála a teremtőnek, s mind a két keze ép és egészséges.

– Oh persze, persze. Ép és egészséges. – Gellért atya most már derűsebben mosolygott és egy kurta legyintéssel jelezte, hogy erről többet nem kíván beszélni.

Benéta nyelt egyet és lesütötte a szemét.

– Akkor hát miért jöttetek?

– A Szentföldre készültünk volna, de főapát urunk azt tanácsolta, hogy ha mindenáron a vértanúság dicső próbáját választjuk, jöjjünk inkább ide, a magyarok földjére. Engem egy kis kíváncsiság is ösztökélt. Nagyanyám állítólag magyar volt, innen származott el. És szentéletű főapát urunk azt is mondta, idejönnünk nagyobb próba lesz, mintha a poklok ördögei közé keverednénk. A magyarok gonoszak, vadak, hörögve gyilkolnak, lóhúst zabálnak és talán embert is esznek. Pogány bálványaikat rikoltozva táncolják körül és mindenféle ocsmányságra vetemednek, amikről főapát urunk szólni sem akart.

A híres Gellért pap dülledt szemének szigorúsága most mintha megenyhült volna. Lehajtotta a fejét. Ők ketten pedig térden maradtak és tisztelettel hallgattak. Ám most vették csak észre, hogy Gellért nincs egyedül. A kamrácska sarkában egy másik papi ember ült és latinul mondott szavaikat figyelte. Mellette egy szolgaféle is álldogált, parancsra várva.

A kamra túlsó falánál alvóhelyül friss szalmára nagy birkabőrök voltak leterítve.

Gellért felnézett. S mint aki álomból ébredt, bólogatva mondta.

– Igen, igen, a Szentföld. Egykor én is oda készültem, de a Mindenható más feladatot jelölt ki számomra. Itt áldozatos, tisztalelkű paptársakra találtam. Legyen hát ez a ti sorsotok is. Isten hozott. Maradjatok velem. Most Esztergomba készülök. Útközben Valter testvér – mutatott a másik papra – kifaggat titeket, hogy is álltok a hit és a tudományok dolgában. Egyet azonban már most jegyezzetek meg – emelte fel a hangját – a vértanúságot nem választjuk. Azt ki kell érdemelni.

*

Benéta és Anzelm később tanácstalanul terelgette a szamarat a hatalmas udvaron. Azt keresték, hol vackolódhatnának el éjszakára. Szerencsére utánuk ment Valter pap és így szólt:

– Vezessen titeket a keresztényi alázat és szerénység, de azért ne feledjétek, hogy ennek az országnak királya, István, igen bölcsen úgy rendelkezett, hogy rólunk, a hit terjesztőiről, az Ige hirdetőiről a népnek gondoskodnia kell.

– Ez dicséretes dolog. Dehát nem értjük a nyelvüket.

– Tanuljátok meg minél hamarabb. Ámbár egy-egy intésből is értenek.

Anzelm testvér a szúnyogokat kergette, mert attól félt, hogy beszéd közben a szájába repülnek. Szinte zengett a levegő a teméntelen vérszívótól.

– Ami a tanulmányainkat illeti…

– Jól válaszoltatok Gellért testvér kérdéseire. Próbára tett titeket. De remélem, felszentelt papok vagytok, a szertartás módját ismeritek és önmegtartóztató, szűzi életet éltek, mint rendünk minden tagja. Gellért testvér ezt nagyon komolyan veszi.

Benéta futó pillantást vetett Anzelmre, az pedig őrá. Mind a ketten egy valakire gondoltak. Vajon hová tűnt a hatalmas udvarban?

Valter intett egy közeledő magyarnak és a csacsira bökött. Az rögtön elvezette tőlük. Majd egy másik került elő, az megmutatta a szállásukat. Valami tető alatt, egy cserény oldalában húzhatták meg magukat. Két lóca volt az ágyuk. Ebben a világban többre nem számíthattak.

De hiszen nem is számítottak többre. Még ez is fölös jólétnek tűnt. Ezért az esti imájuk végeztével ki ki a maga jószántából és a másik bíztatása nélkül a lóca mellé, a földre feküdt le. Abban reménykedtek, talán az is ér annyit, mintha vezeklő övet, ciliciumot viselnének.

A legelők felől tehéntrágya illatát hozta a szél. A fészerek alatt fel-fel horkantak a lovak. Csöndes éjszaka ígérkezett.

– Nem sírnak a gyerekek – szólalt meg váratlanul Benéta.

– Miért sírnának?

– Gyermekkoromban mindig féltem az estéktől. Olyankor jött el a büntetések ideje. Ott, a Cluny melletti faluban minden este sírtak a gyerekek. Engem is vertek a szüleim.

– A gyerek még nem tudja, mi a jó és mi a rossz. Fenyíteni kell, hogy megtanulja.

Benéta testvér felnézett a csillagokra.

– Apám sokat ivott. Anyámat is verte. Sosem tudtam, miért ütlegel. Isten bocsássa meg neki.

Tovább csodálták a sziporkázó égboltozatot. A csillagok mint fekete tálon az aranypénzek, úgy ragyogtak. Egyikét, másikát összekötötte a képzeletük, dehát ez csak amolyan földi játék volt. Különben is, csak a Mindenható tudhatja, mire valók a csomagok, mire való a Nap és miért változik a nappali világosság az éjszaka sötétjével.

– Itt nem fenyítik a gyerekeket.

Anzelm álmosan suttogott:

– Istentelen nép ez. Nincs erkölcsük, nincs hát mire oktatniok a kölkeiket. Indulatosak, nyers húst zabálnak…

– Pater noster… – suttogott Benéta, hogy jelezze, aludni kíván.

De valahonnan, a nagy udvar végéből most furcsa, sustorgó zaj hallatszott. Hol magasabb, hol meg mélyebb hangon szólt, mintha fűrészeltek, vagy reszeltek volna valamit, az efféle munkánál mégis ritmikusabb és folyamatosabb.

– Hallod? – kérdezte Benéta.

*

– Hallod, Valter? – kérdezte kamrájában Gellért pap is és felnézett a könyvéből.

– Hallom.

– Furcsa. Éppen azon gondolkoztam, hogy templomainkban az éneket miféle hangszerrel lehetne kísérni.

– Tiltott…

– Szent Benedek, rendünk alapítója a himnuszok éneklését azonban kötelezővé tette. S hiába tiltakozik ellene Róma, mi igenis közös énekléssel dicsőítjük a Mindenhatót és a szenteket. Csakhogy ezen felül… nem is tudom… ha akadna méltó hangszer, amely…

Ebben a pillanatban ismét felhangzott az ütemes, súrlódó zaj.

– Ej, mi lehet ez? Sem aludni, sem gondolkozni nem enged.

– Megnézem.

Ekkor egy bájos énekhang csendült fel. Egyszerre volt pajkosan fiatal, éretten zengő és csábítóan reszketeg. Ez a hang sírt és nevetett egyszerre, csengő és harang együtt szólt benne.

Valter kilépett az udvarra. Követte őt Gellért.

Nem voltak egyedül, mert a sötétből előlépkedett a két jövevény szerzetes, Benéta és Anzelm.

– Angyal énekel – suttogta Benéta.

Áhítattal hallgattak.

– Hohó, tudom már, mi ez! – szólalt meg hirtelen Valter. – Búzát őröl a lány.

– Dehát miféle gépnek a zaja? Szélmalomnak, vízimalomnak kattogását ismerem. Ez más.

– Gép ez is, de kézzel hajtják – magyarázta Valter. – Méghozzá leleményes módon. A két malomkő egymásban forog. A belsőn egy nyél található. Azzal tekerik. A hosszú nyelet ráadásul egy keresztfára függesztik, hogy könnyebben hajthassák.

– Mit énekel a lány?

Istenem, Istenem
Édes, jó Istenem.
Mikor lesz énnékem
Szép szabad életem?

– Isten. Ezt a szót ismerem. A latin Deus megfelelője. A leány tehát a Mindenhatót dicséri, a munkáját ezzel szenteli. Szép. Nagyon szép.

Csak akkor lesz nekem
Szép szabad életem.
Mikor a rózsámat
Keblemre ölelem.

Gellért pap nem érdeklődött tovább, helyeslőleg bólogatott, mintha bizony értené a szöveget. Visszaindult. Követte őt Valter, aki megjegyezte.

– Az éneket kísérő hangszerről beszéltünk éppen. Lásd, ez hát a magyarok hangszere.

Szelíd gúnnyal nevetgéltek egy darabig. Gellért végül megjegyezte.

– Adjon az Isten erőt nekünk, hogy emberi dallamokra és keresztényi életre nevelhessük őket. Valter, a te feladatod lesz az oktatás. Azon belül is az ének.

Visszafeküdtek a szalmára, de sehogy sem tudtak elaludni. Az ütemes zaj és a hozzá kapcsolódó dalolgatás hajnalig szólt. Csengének sok lisztet kellett megőrölnie, mert másnapra vendégeket várt Vata úr. Nem is egyet. Ezért aztán hol fáradtan, lassan, hol meg felvidámodva, gyorsan szólt az ének. Csenge olykor úgy nekividámodott, hogy csak úgy zengett a hombáros kamra.

A malomnak nincs kereke,
Mégis lisztet jár.
Mégis lisztet jár.
Tiltják tőlem a rózsámat,
Mégis hozzám jár,
Tiltják tőlem a rózsámat
Mégis hozzám jár

– Ez más dallam – szólt Gellért. – Mondd csak, Valter, ez miről szól? Istent dícséri megint?

– Hogy is mondjam. Asszony-módra. De figyeld inkább, milyen gyönyörű hangja van.

– Angyali ének valóban. Hm. Lám, lám, milyen is az ember. Gépek és szerszámok nélkül nem tudna megbírkózni a feladataival. Boldoggá mégis az teszi, ha mások szolgálatában jó szívvel, vidáman dolgozik. Úgy látom én, hogy a magyar nép szívesen szolgál. Hanem tudod mit, itt ez a zacskó pénz. Add annak a lánynak.

Valter hümmögve bólogatott.

– Sok ez a pénz, Gellért. Ez csak egy kis szolgáló.

– Majd szétosztja az övéi között. Istennek tetsző módon énekelt. Megérdemli.

Valter a pénzzel kisietett a hombáros kamrához. Magában mosolygott az Istennek tetsző dalokon. Hiszen jól értett magyarul.

Odakint pedig a cserény mellett visszafeküdt helyére a két vándor is. Anzelm fáradékonyabb és talán sivárabb lélek volt, hamar elaludt. Benéta azonban hajnalig bámulta a csillagos eget és hallgatta Csenge énekét.

Miféle varázslat ez? – kérdezte magától. – Miért vagyok olyan békés és boldog, mint soha azelőtt? Miért érzem itthon magamat? Miért próbálom megfejteni a sosem hallott szavak értelmét? Ha nem tudnám, hogy a test hívása az ördög incselkedése, most azt hihetném, szerelmes vagyok. Ha nem fogadtam volna szüzességet, a lába elé borulnék ennek a lánynak. Erős és mégis oly kecses. Szelíd és mégis dévaj. Ahogy oldalvást pillant a nagy, borostyán szemével, ahogy mosolya közben gödröcske mélyül az arcán… A gyerekkel milyen anyáskodva beszélt. Milyen boldog lesz a férfi, aki majd karjába öleli, milyen boldog lesz a gyermek, aki majd anyjának nevezheti…

*

– Maradj még kissé, tisztelendő Gellért atya. A Vazul-fiak kérnek erre. János fiamat küldtem hozzájuk a hírrel, hogy te itt vagy nálunk.

– A király úr dolgában sietek. Nem várhatok napokig.

– Hiszen éppen azért akarnak veled találkozni. Mert hogy a királyhoz készülsz.

Inas, fiatal legényke vágtatott a házak közé. Nagyot kurjantott.

– Jönnek!

Aki a nagy udvaron volt éppen, mind előre lépett, hogy kiváncsian, ám tisztes távolból leshesse a jövevényeket.

Habot túrt a lovak szája, ahogy a négy daliás legény bevágtatott. Könnyedén leugrottak a nyeregből, megpaskolták a paripák nyakát, ahogyan illik.

Vata úr hozzájuk sietett, hogy kezet szorítson velük.

– András, Béla, Levente! Isten hozott, fiúk! Levente fiam, nahát, jól megnőttél. János – fordult a fiához – hányszor váltottatok?

– Nem is számoltam, apám. De csak az utolsókat hajszoltuk meg kissé.

A lovak felé intett. Azokat most vezették el az udvaros legények.

– Itt van-e még Gellért atya?

– Ment volna már, de tartóztattam.

– Köszönjük.

Vata úr meg a fia visszamaradtak, a három Vazul-fiú pedig lelkesen és izgatottan lépett be a Gellért pap kamrájába.

Kezében imádságos könyvével, a lócán ülve várta őket.

– Tisztelendő és választott Gellért atya, Isten Embere, Jézus nevében tisztelettel köszöntünk.

Valter fordította a szavaikat.

Gellért papot István király hosszú évekkel ezelőtt gyors elhatározással választotta fia mellé nevelőnek. Azóta ragadt rajta a „választott” jelző, ami ellen nem tiltakozott.

Gellért a kereszt jelével üdvözölte őket, majd arra kérte fiatal vendégeit, ne álljanak előtte, hanem foglaljanak helyet. Csakhogy a kamrában szék nem volt, ezért aztán a három fiú egyszerűen a földre telepedett, maguk előtt keresztezve a lábukat, ahogy sátorban szokás. Igaz, Gellértnek is jobban esett, hogy nem kell felnéznie rájuk.

– Beszéljetek.

– Tisztelendő Gellért atya. Apánk ügyében kérjük a segítségedet. Vazul a neve, István királyunk unokatestvére ő. Hiszen ismered.

– Tudok róla, hogy még mindig pogány hiten van.

– Görög papok keresztelték.

Gellért kurtán legyintett. Nem lehetett tudni, mit jelent ez a legyintés.

Most Béla szólalt meg. A második Vazul-fiú.

– István bácsikánk rabságra vetette apánkat. Nyitra várában a szobájából ki nem engedik.

– Bölcs királyunknak bizonyára megvolt az oka, hogy így ítéljen.

– Tisztelendő Gellért atya, te már oly sokszor közbenjártál elítélt alattvalók dolgában. Tudjuk, hogy ezt szent feladatodnak tartod, hogy király urunk haragját csillapítsd. Szóval…

– A segítségedet kérjük.

Gellért sokáig hallgatott. Merev, hideg tekintettel nézte őket.

– Minden keresztény felebarátunk érdekében… Szívesen. De legalább ti római hiten vagytok-e? – Ám feleletet sem várt, hanem megkérdezte. – Apátok talán fegyvert fogott volna felkent királyunk ellen?

– Apánk rajongásig szereti unokabátyját. Mindig mindenben segítette. Bennünket is arra nevelt, hogy István bácsi a legnagyszerűbb királya népünknek.

– Megvádolták – kottyantott közbe Levente.

– Ha annyira tiszta a lelketek, miért nem siettek István urunkhoz. Rokonotok.

– Nem tudjuk, haragjában szívesen fogadna-e.

– Az a vén hárpia – szűrte foga közt a szót Levente, bátyjainak rosszalló pillantására azonban elhallgatott.

– Dehát mi a vád? András mélyet sóhajtott.

– Nehéz erről szólni, tisztelendő Gellért atya, mégis kimondom kereken. A felséges királyné asszony panaszkodott volna, hogy apánk zaklatja, környékezi. De inkább vágják ki a nyelvemet, mégis kimondom. Ez egyszerűen hazugság. Apánk magyar módra él. Csak egy felesége van. Édesanyánk. Akit ő nagyon szeret. És ismeri a tízparancsolatot is, amely szerint… más felségét ne kívánjad.

A három legény már nem tudott uralkodni magán, egymás szavába vágva értetlenkedtek a király ítéletén és szidták Gizella királynét.

Gellért jó darabig komor arccal hallgatta Valter tolmácsolását, majd váratlanul felpattant a helyéről. Indulatos szavait épp oly indulattal és harsányan fordította Valter.

– Elég legyen, kölykök! Az én színem előtt merészelitek bírálni egyházunk védelmezőjét, szent hitünk terjesztőjét, a szentéletű István királyt? Aki naponta keményen böjtöl, aki éjszakákon át kéri Jézus Urunk kegyelmét, s várja útmutatásait, hogy minden bűnös földi dologban helyesen tudjon cselekedni. Elég legyen ebből a pimaszságból! Hogy meritek szájatokra venni a jóságos és szentéletű királyné asszony nevét, aki templomainkat mindig oly bőkezűen megajándékozza?

Hosszú, feszült csend támadt. Odalett a tisztelet és a megértés nyájassága. Gellért nem volt magas alkatú, alacsony inkább, de szent felháborodásában most úgy magasodott föléjük, mintha márványszobor volna. Jobbjában tartotta a feszületet, amelyet az asztalkáról kapott fel.

A három legény felugrott. András búcsúzott.

– Gellért atya, ne feledd, hogy bizalommal jöttünk hozzád. Lóhalálában siettünk, csakhogy találkozhassunk veled. Féltjük apánkat és magunkat sem érezzük biztonságban. Tőled vártunk oltalmat. Téged meg nem sértettünk. Tégy hát lelkiismereted szerint. Isten áldása kísérjen.

Kiléptek a kamrából a szabad ég alá. Feldúlt arcukat látva, Vata intett a szolgáknak, akik négy nyerges lovat vezettek elő sietve. Gellértnek szánta azokat, sejtve, hogy az öreg pap azonnal útnak indul.

S valóban, a Vazul-fiak még szótlanul nyeldekelték a dühüket, amikor Gellért már megjelent a kamra ajtajában.

Vata a lovakra mutatott.

– Fogadd el, szentéletű Gellért atya. A kordéd kereke szétesőben. Gyorsan megjavítani nem tudjuk. Ezek a lovak szelíd jószágok, még a bögöly csípésére sem ugranak. Párnázott nyergeket tétettem rájuk.

Gellért indulatosan felcsattant.

– Micsoda bűnös puhányságra akarsz engem rávenni! Párnázott nyeregben üljek én, aki éjjel nappal ciliciumot viselek.

– Alkudj meg vele tisztelendő atya. Nincs más itthon. Egyszerű fanyeregre nem telik.

Ebből a kaján mondatból Valter csak annyit fordított, hogy a párnázás a lovak érdekében van, nem pedig a lovas érdekében.

– Nos, jó – bólintott a királyi nevelő és felcihelődött a nyeregbe, majd körbe fordulva a kereszt jelével áldotta meg a házat és lakóit. Elmenőben még odaszólt a Vazul-fiaknak.

– Isten arra int, hogy felejtsem el éretlen szavaitokat. Szép és keresztényi cselekedet, hogy apátok érdekében szóltatok. Majd imádkozom érte. Egyébként keressétek inkább Imre herceg barátságát. Nagy királyunk a fiára talán jobban hallgat.

Semmitmondó, kegyes tanács volt ez. Bólogatva vették tudomásul. Csak a fiatal Levente jegyezte meg félhangosan.

– Imre herceg nem e világra való. Szívesebben zsolozsmázik a Márton-hegyi barátokkal.

Valter meghallotta, le is fordította a szavait. Gellért arca felderült.

– Istennek hála! Az én nevelésem – jegyezte meg büszkén.

*

– A te nevelésed! – csapott az asztalra István.

Úgy szólt a hangja, mint a vihar mennydörgése. Komor ember volt máskülönben is, de most a méltó harag fenyegető, szigorú ráncokat rajzolt az arcára. Villámló szemmel méregette Gellért papot.

Az esztergomi lakótorony felső szobájában voltak. Senki sem lehetett tanúja a szavaiknak.

– Felséges úr, hat esztendeje immár, hogy a bakonybéli remeteségembe vonultam vissza.

– Megvolt rá az okod.

– Szolgálatodról akkor sem feledkeztem meg. Jártam francia földön és megfogalmaztam a törvényeidet.

– A velejét egy nap alatt diktáltam le.

– Tudományos munkán dolgozom. A mi Urunkat, Teremtőnket dicsőítő himnuszokról elmélkedem. Azért vonultam el…

– … mert rossz a lelkiismereted.

István királynak sokat köszönhetett az Egyház. István király is sokat köszönhetett az Egyháznak. Nyíltan beszélhettek.

A király kinézett a keskeny ablakon, le a Dunára. A nagy folyam csillogó hátán széles hajók úsztak feketén. Zsidó kereskedők érkeztek a messzi Regensburgból, hogy majd gyalogszerrel folytassák az utat tovább, keletre.

Gellért hallgatott. Dülledt, kék szeme ijedten rebbent.

– Uram, királyom – szólalt meg nagysokára – nincs földi halandó, akinek valamiért ne volna rossz a lelkiismerete. Egész életünk nem elég a bűnbánatra. Én magam egyetlen vezeklésben élek. Te tudhatod a legjobban, hogy minden erőmmel Egyházunk ügyét szolgálom és a te uralkodói érdekedben járok el. Isten egyszerű szolgája vagyok. Bűnös ember, mint valamennyien. Ha valamiért rossz a lelkiismeretem, annak oka csak annyi, hogy még mindig keveset tettem hitünk terjesztéséért.

– Dicséretes a buzgóságod, Gellért.

– Nemcsak az enyém, felséges úr. Csodálatos korban élünk. Önfeláldozó, lelkes papok és szerzetesek rajzanak ki a kolostorok celláiból, hogy a mi Urunk Jézus Krisztus egyedül üdvözítő hitére térítsék a pogány népeket. Elszámlálni sem lehetne, hányan és hányan vesztették már életüket ebben a buzgóságban. Gondold meg, uram, hogy a csehek, lengyelek, poroszok térítése közben egyházunknak még a sátán erjesztő, bomlasztó munkáját is ki kell védenie. A Teremtőnek micsoda kegyelme, hogy engem éppen hozzád vezérelt, hogy éppen a Szent Benedek szigorú rendjének tagja lehetek. Ha mulasztottam valamit, vesd a szememre, ha vétkeztem, büntess meg érte. Megteheted. Hiszen nemcsak ennek a népnek a királya vagy, hanem múlhatatlan érdemeket szereztél hitünk terjesztésében.

Gellért nagyszerű szónok volt. Olasz anyanyelvén kívül könnyedén beszélt latinul, németül, franciául és görögül. Most németül fűzte a szót, hiszen István király értett ezen a nyelven. Bajor hercegnő volt a felesége.

István azonban úgy tett, mintha nem figyelne a Gellért szavára. Folyvást a hajókat nézte odalent a Dunán, távolabb a parton pedig a Velencéből jött unokaöccse táborát. Ott időről időre nagy nyüzsgés támadt. A nemes lovagok – más dolguk nem lévén – egymással párbajoztak.

– Rád bíztam a fiam nevelését.

– Igyekeztem megfelelni a feladatnak, felséges úr.

– Nemcsak az volt a feladatod, hogy a trivium és a quadrivium tudományára oktasd. Ámbár ez utóbbit nem fejezted be.

– Feladatom volt még, hogy nagyszerű fiadnak a keresztény hit tudását is átadjam. És ő erre nagyon fogékony volt. Emlékszem, kicsiny fiúcska létére már éjszakákon át virrasztott a Boldogságos Szűz oltára előtt, emlékszem, mindenáron a Szentföldre akart menni, hogy vértanúságot szenvedjen.

– Nem akar megnősülni – vágott közbe haraggal a király. – A te szent nevelésednek ez az eredménye.

Gellért lehajtotta a fejét, talán hogy a király ne lássa arcának furcsa zavarát.

– Felséges úr – kezdte később tompa hangon. – Mi ebben a bűn? Gondolj csak Szent Atanáz szavaira. Nagy ugyan a tisztaságért való küzdelem, de nagyobb a jutalma. Ideig tartó a megtartóztatás, de örökké tartó a visszafizetés. Fiad a szűzesség erényét választotta. Bizony mondom, az üdvözítő utat választotta. Ezért engem nem vádolhatsz. Légy büszke rá.

Most végre visszafordult az ablaktól a király. Most végre megint a Gellért szeme közé nézett.

– Hallod-e, Gellért! Volt idő, amikor magam is hálát adtam az Úrnak, amiért rád bíztam a fiam nevelését… Úgy volt, ahogy mondod. Éjszakákon át virrasztott a Szűzanya oltára előtt és könnyek között tartott bűnbánatot. Hálát adtam az Istennek ezért, és eszembe sem jutott, vajon mi bűne lehet egy kiskamasz kölöknek, ami miatt éjszakákon át zokogva virrasztania kell.

– A test bűnös gerjedelme a kisfiúkat is sokszor meggyötri. Hogy azt legyőzze…

– Legyőzte. Örülhetsz. Mára úgy legyőzte, hogy gondolni sem akar rá. Úgy legyőzte, hogy nőt látni sem akar az ágyában. Úgy legyőzte, hogy a szemét forgatja és arcokat vág, ha azt mondom neki: akarom és követelem, hogy a Turul nemzetség, Árpád ivadékai uralkodjanak ezen a földön. Imre az egyetlen fiam. Trónom örököse. Ha nem hajlandó utódokat nemzeni, olyan az, mintha már ő maga is halott volna.

Ezeknél az utolsó szavaknál István király már csöppet sem fékezte magát. Kiabált és a nehéz asztal lapját döngette az öklével. Úgy látszott, a következő pillanatban talán a papot is megüti.

Szent rémületében Gellért égnek emelte a tekintetét, de hiába várt csodát, vagy égi jelet. Nem látott mást, mint a szoba mennyezetének nehéz gerendáit a feje fölött. Azokat a gerendákat bikák vérében pácolták feketére, hogy az idő múlása soha ki ne fogjon rajtuk.

– Mit kívánsz tőlem, felséges úr? – nyögte elhaló hangon.

István, a magyarok királya egy pillanatra lehunyta a szemét, úgy fékezte magát.

– Azt kívánom – kezdte pincemély hangon-, s nemcsak kívánom, hanem követelem is tőled, hogy beszélj a fiammal. Magyarázd meg neki, hogy a királynak kötelességei vannak. Szolgálat ez, ha úgy tetszik. Ne a túlvilágra gyűjtögessen érdemeket… ej, hát tudod, mit kell mondani.

– Felséges úr, a vezeklés…

– Úgy van, ahogy mondod! Tekintse a házasságot vezeklésnek! – Hirtelen megenyhült a tekintete, bajusza mögött röpke mosolyra húzódott a szája. – Mert hiszen vezeklés az. Isten akaratából, persze.

Odalent kürtszó harsant. A királyhoz jöttek. Követség talán.

*

Remegett a szájaszéle Gellértnek, ahogy lefelé botorkált a lakótorony keskeny csigalépcsőjén. Ő eddig mindig megmondta, megtudta, elérte, amit akart. Most azonban szóhoz sem jutott. A törvények szövegét, amelyen annyit tépelődött, a király csak félrelökte. Helyette a kedves Imre dolgát emlegette folyton. Ej, hiszen a Vazul-fiakról sem tudott szót ejteni. Vazulról sem.

Igaz, a király azt ígérte, folytatják majd a beszélgetést. De bár ne tennék. Rossz vége lehet.

Megpróbált uralkodni magán, nehogy Valter és a két újonnan érkezett szerzetes észrevegyék rajta, mennyire feldúlta a királynál tett látogatás.

Ahogy kilépett a lakótorony kapuján, már láthatta is a kürtjelzés okát. Tíz lovas állt a kapu előtt, ázott ruhában, csatakos lovakon, holtra fáradtan.

– Jelents be a királynál, de tüstént, mert szétvágom a fejedet, mint egy tököt! – harsogta a kis csapat vezére, egy testes, nagydarab ember.

– Jelentelek uram, de ne kapkodj a kardodhoz, mert az itt tiltva van. A fejedbe kerülhet. Mi a neved?

– Csanád vagyok, az apád úristenit!

– Jelentelek, uram, de az apámnak nincs külön istene. Ezt te is tudhatod.

A lakótorony őrállói jót vigyorogtak a társukon, aki csöppet sem volt megrémülve a bősz fenyegetésen, hanem bajuszát pödörgetve szaladt fel a csigalépcsőn István király szobájába.

Csanád érkezett hát, a Maros menti birtokok mindenható urának, Ajtonynak vezére. Vajon miféle üzenetet hozott attól a pogánytól?

Gellért pap elgondolkodva sietett az érseki palota felé.

Miért tanyázik a király a lakótorony felső szobájában, noha készen áll a kőből rakott, ragyogó palotája? Semmi kétség, nem szereti a hivalkodó pompát, s talán az udvari nyüzsgés is fárasztja. Kínozza a köszvény is, az uralkodók betegsége. Talán a Jóisten akaratából történt, hogy imént is nagy fájdalmai voltak. Különben tényleg megüti.

A lakótorony körül bódék és sátrak álltak. Itt nap nap után folyt az adásvétel, noha törvény szerint vásárt csakis vásárnapon tarthattak. A zsidó hajókat most rakodták ki, és az árura máris akadt vevő.

Északnak folyt itt a Duna. Egy mellékága simult a város lábához. A fürdőházból zene szólt, ének is hozzá. A fürdő elhasznált vize egyébként egyenesen a folyóba ömlött. Lovakat is elbíró nehéz fahíd vezetett át rajta.

Ha a lakótorony egykor a vízi-vám ellenőrzésére és védelmére épült, arrébb az igazi várhegyen magasodó királyi palota valóban méltó volt a magyarok uralkodójához. Nehéz kőfalai, boltíves, keskeny ablakai, zömök tornyai mind arra szolgáltak, hogy aki látja, alázattal gondoljon lakójára és aki ellenséges szándékkal közelítené, az megszégyenülten kotródjék el alóla.

A királyi palotát és mellette az érseki házat a vár kőfala vette körül. Szép és erős épületek voltak. Hozzájuk hasonlót Gellért odalent Itáliában sokat láthatott még ifjú korában, most mégis meghökkent kissé. Ha nagy ritkán Esztergomba jött, az élet pezsgését tapasztalta. A házak mintha a földből nőnének, egyik évről a másikra egész utcasorokat alkottak. Lám, ezelőtt öt esztendeje még a királyi palota sem állt.